Справа №295/15121/25
Категорія 69
2/295/433/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.03.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:
Головуючої судді Стрілецької О.В.
за участі секретаря судового засідання Простибоженко Ю.М.
позивача ОСОБА_1 
представника позивача – адвоката Товянської І.О.
представника відповідача - адвоката Єсіної О.П.
розглянувши y відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, 
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
Позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі частини всіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до дня смерті позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є непрацюючим пенсіонером, з 14.12.2023 є особою з інвалідністю третьої групи, його дохід становить лише пенсія за віком в розмірі 3096,09 грн, яка не дозволяє забезпечити собі належне лікування, реабілітацію, харчування, проживання. Додатково вказав, що у зв`язку зі станом здоров`я йому протипоказана важка фізична праця, рекомендоване лікування у травматолога, спостереження в ревматолога, він потребує технічних засобів у вигляді палиці, носіння зимового та літнього ортопедичного взуття.
Вказує, що відповідач є його повнолітнім сином, зобов`язаний надавати йому матеріальну допомогу, але ухиляється від свого обов`язку, жодним чином не бере участі в житті батька, добровільно фінансової допомоги не надає, хоча має таку можливість, оскільки має дохід від здачі в оренду двох земельних ділянок.
Враховуючи свої витрати та доходи сина, вважає, що син має можливість платити аліменти в розмірі частини від свого доходу щомісячно, але не менше 100% прожиткового мінімуму.
ОСОБА_1 вказав, що має також доньку ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю, є непрацездатною, а відтак не може брати участь в його утриманні.

ІІ. Процедура та позиції сторін
Відповідно до ухвали суду від 10.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; задоволено клопотання ОСОБА_1 та витребувано з Головного управління Державної податкової служби України в Житомирській області відомості про доходи ОСОБА_2 за період з 01.01.2024 по час надання відповіді (а.с. 19-20).
26.11.2025 на виконання вимог ухвали суду від 10.11.2025 з Головного управління Державної податкової служби України в Житомирській області надійшли документи, які витребовував суд (а.с. 30).

13.01.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 34-37), в якому відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, заперечення обгрунтовані тим, що позивач не є особою, яка відповідно до законодавства потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір його пенсії перевищує визначений законом прожитковий мінімум доходів громадян. 
Вказав, що шлюб між його батьками був розірваний, на підставі рішення суду між батьками було поділено майно подружжя, за позивачем було визнано право власності на частину двоповерхового житлового будинку та на частину двох земельних ділянок. Після розподілу майна ОСОБА_1 привів будинок в непридатний для проживання стан, особисто за його заявами були від`єднані комунікації – водо-, електро-, теплопостачання, він позрізав батареї для опалення, у зв`язку з чим вони з матір`ю вимушені були залишити будинок, переїхали проживати до орендованого житла.
ОСОБА_2 зазначає, що позивач в належній йому частині житлового будинку зробив ремонт, відновив комунікації, тобто частина житлового будинку ОСОБА_1 є придатною для проживання, також позивач має в користуванні транспортний засіб.
Відповідач вважає, що позивач не надав докази, які б підтверджували його скрутне матеріальне становище, значне погіршення стану його здоров`я, понесені ним затрати на лікування, обстеження тощо.
У відзиві вказано, що ОСОБА_1 ніколи не вважав відповідача своїм сином, не приділяв батьківської уваги, не купував речі, завжди був байдужим до нього, цькував тим, що він не його син. Звертав увагу, що у позивача є ще донька – ОСОБА_3 , натомість позивач не вбачає підстав для її участі в його матеріальному утриманні, зазначає, що вона є особою з інвалідністю третьої групи є непрацездатною, чим вводить суд в оману, оскільки вказана категорія осіб не позбавлена права працювати, а відтак і надавати допомогу батькові. Крім того, позивач поселив доньку проживати в належну йому частину будинку, яку відремонтував.
Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що проживає разом з мамою в орендованому житлі, що зумовлено неможливістю проживання в належній матері частині житлового будинку у зв`язку з тим, що позивач від`єднав будинок від житлово-комунальних комунікацій. За оренду житла необхідно сплачувати значну суму коштів. Зазначив, що його мама є особою з інвалідністю другої групи, хворіє на онкологічне захворювання, перенесла операцію, постійно перебуває під наглядом лікарів, проходить систематичні обстеження та лікування, лише він надає їй матеріальну допомогу на лікування.
ОСОБА_2 звертав увагу, що позивач вже вчетверте звертається до Богунського районного суду м. Житомира з аналогічним позовом про стягнення аліментів; тричі відповідно до рішень судів, які залишені без змін в апеляційній інстанції, йому було відмовлено в задоволенні позовів за безпідставністю.

Відповідно до ухвали суду від 22.01.2026 задоволено клопотання ОСОБА_1 , витребувано з АТ КБ "ПриватБанк", АТ "Державний ощадний банк України", АТ "РайффайзенБанк" відомості про наявні відкриті рахунки в банківських установах на ім`я відповідача та про суми грошових коштів, які знаходяться на цих рахунках (а.с. 81).

22.01.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 83-85), в якій позивач вказав, що наведені у відзиві аргументи є безпідставними та не підтверджені жодними доказами. Позивач стверджує, що його син є працездатною особою, отримує дохід, він як батько є непрацездатним, який потребує матеріальної допомоги. Звертав увагу, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати непрацездатних батьків не залежить від майнового стану повнолітніх дітей. Додатково вказав, що він потребує матеріальної допомоги, несе значні витрати на лікування за станом здоров`я, вимушений був позичити значну суму коштів на оперативне втручання.
У відповіді на відзив також вказав що доводи відповідача про необхідність орендувати житло та його проживання з матір`ю не заслуговують на увагу, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Крім того, проживання разом з матір`ю та надання їй матеріальної допомоги не звільняє відповідача від обов`язку надавати матеріальну допомогу батькові, оскільки мати та батько мають рівні права на утримання. ОСОБА_1 зауважив, що відповідач у відзиві на позов визнав факт того, що позивач не проживає в житловому будинку, оскільки там проживає інша родина – його сестра з дітьми. Вважає, що не заслуговують на увагу твердження відповідача про те, що в користуванні ОСОБА_1 перебуває транспортний засіб, оскільки на цей час позивач не має у власності автомобіля.
На думку позивача наявні всі підстави, передбачені в ст. 202 СК України, для стягнення з відповідача аліментів на його утримання.
Згідно з ухвалою суду від 05.02.2026 виправлено описку, допущену в ухвалі суду від 22.01.2026 про витребування доказів (а.с. 95).
На виконання вимог ухвали суду від 22.01.2026 з АТ КБ "ПриватБанк", АТ "Державний ощадний банк України", АТ "РайффайзенБанк" надійшли відповіді (а.с. 109-113, 123).
Ухвалою суду від 26.02.2026, яка постановлена у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача про поновлення строку для подання доказів та долучені надані ОСОБА_1 квитанції (а.с. 131-134).
В судовому засіданні 26.02.2026 ОСОБА_1 та його представник – адвокат Товянська І.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові та у відповіді на відзив.
ОСОБА_1 додатково вказав, що з матір`ю відповідача шлюб розірваний, він проживає з іншою жінкою за місцем її проживання, вони разом сплачують комунальні послуги та ведуть спільне господарство, заборгованості по сплаті комунальних послуг він не має. Між ним та колишньою дружиною після розірвання шлюбу було розподілене майно, зокрема, і житловий будинок, в якому на цей час проживає його донька з неповнолітнім дітьми. Позивач зауважив, що не спілкується з сином, син не вітає його з днем народження, не проявляє уваги до батька, він в свою чергу не знає, де фактично проживає син, необізнаний про його сімейний стан, наявність в нього дітей, рід занять та місце роботи. 
Вказав, що через отримання травми ока йому провели оперативне втручання, яке вартувало йому 30000,00 грн, на операцію взяв гроші в борг, немає можливості повернути гроші. Позивач вказує, що має доньку, з якою в нього склались гарні стосунки, проте донька не може надавати йому матеріальну допомогу, оскільки є непрацездатною особою з інвалідністю третьої групи, проживає за рахунок аліментів, які стягуються на утримання її неповнолітніх дітей. Добровільно донька надавала йому матеріальну допомогу в розмірі 50000,00 грн, за ці кошти він відремонтував свою частину житлового будинку, де наразі проживає донька з родиною. Востаннє йому відмовили у стягненні з сина аліментів в серпні 2025, зі змісту рішення суду він зрозумів, що необхідно долучити документи, які підтверджують його статус особи з інвалідністю, витрати на лікування, а відтак він вирішив усунути прогалини, які виникли під час попередніх справ та подав новий позов з долученими доказами.
ОСОБА_1 звертав увагу, що зі змісту відповіді з податкової служби йому стало відомо, що син працевлаштувався зварювальником в ТОВ «КСМ-Груп», розмір його доходу за вересень 2025 склав 20000,00 грн. Вважає вказані відомості недостовірними, оскільки він особисто телефонував до вказаного товариства під приводом працевлаштування на роботу зварювальника і йому в телефонному режимі повідомили, що розмір щомісячної заробітної плати зварювальника складає близько 32000,00 грн, а відтак відповідач свідомо занижує розмір свого доходу.
ОСОБА_1 зазначив, що син відповідно до вимог чинного законодавства зобов`язаний його утримувати, брати участь у витратах на його лікування.

Представник відповідача – адвокат Єсіна О.П. в задоволенні позовних вимог просила відмовити, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково вказала, що відповідач не спілкується з сином, не підтримує з ним жодних відносин, що зумовлено поведінкою батька. 
Вказала, що судові процеси між батьками відповідача відбувались тривалий час. Під час розподілу житлового будинку позивач надав суду розписку про отримання грошових коштів в позику з метою купівлі будинку, щоб довести, що майно, яке набуте в шлюбі з матір`ю відповідача, придбане за його особисті кошти. Під час судового розгляду було встановлено, що долучена до справи розписка є підробленою. За результатом судового розгляду житловий будинок та земельні ділянки як спільне сумісне майно подружжя було поділене між колишнім подружжям в рівних частинах. В подальшому житловий будинок за заявами позивача був від`єднаний від житлово-комунальних комунікацій, що призвело його в непридатний для життя стан. Колишня дружина разом із сином вимушені були переїхати до орендованого житла, де живуть по цей час. Під час судових процесів про поділ майна, ОСОБА_1 вказував, що не визнає ОСОБА_4 за сина. Невдовзі після закінчення судового процесу про поділ майна ОСОБА_1 почав подавати позовні заяви про стягнення аліментів на утримання батька. Позивач тричі звертався до суду з позовом про стягнення аліментів, всі позовні заяви залишені без задоволення, обставини, встановлені в попередніх рішення суду, не змінились. Адвокат Єсіна О.П. звертала увагу, що оперативне лікування ока та стаціонарне лікування тривало один день, лікувався позивач в державній лікарні, витрати на лікування в розмірі 30000,00 грн не підтверджені жодними доказами, як і не підтверджена необхідність тривалої реабілітації. Долучені позивачем квитанції про купівлю лікарських препаратів жодним чином не підтверджують, що вони придбані позивачем, як і не підтверджують, що придбані за призначенням лікаря. 
Представник відповідача зауважила, що позивач відремонтував належну йому частину житлового будинку, де проживає донька, що вказує на наявність в нього грошових коштів на проведення ремонтних робіт.
Крім того, звертала увагу, що ОСОБА_2 брав участь в антитерористичній операції, має статус ветерана війни, отримав безкоштовно як ветеран війни у власність земельну ділянку, яку здає в оренду, розмір орендної плати складає близько 5000,00 грн на рік. ОСОБА_2 надає матеріальну допомогу матері, яка хворіє на онкологічне захворювання, постійно проходить лікування.
Представник відповідача вважає, що стороною позивача не доведено, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги, а тому позовна заява не підлягає задоволенню.

ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Положеннями частин 1, 3 статті 172 СК України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Відповідно до статті 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №301/160/17 виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. 
У разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Отже, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та судової практики зі спірних правовідносин, можна зробити висновок, що критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
При розгляді справи по суті суд враховує положення про те, що за змістом ст. 202 СК України обов`язок дочки, сина щодо утримання батьків не пов`язується лише з непрацездатністю останніх, а одним із критеріїв визнання обґрунтованості позову є також доведеність потреби батьків в матеріальній допомозі.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Отже, обов`язок доказування покладено саме на сторону, яка заявляє відповідні вимоги, а суд лише сприяє сторонам у забезпеченні здійснення їх прав.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягара доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Дослідивши позовну заяву, зібрані під час судового розгляду письмові докази, заслухавши пояснення учасників провадження, суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з огляду на таке.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.6).
Судом встановлено, що згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08.12.2015, яке набрало законної сили, вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 поділене спільне сумісне майно подружжя, визнано право власності по частині за кожним на: житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку площею 0,0559 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку площею 0,0450 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 47-50).
Під час судового розгляду встановлено, не заперечувалось сторонами, що позивач не проживає в належній йому частині будинку. ОСОБА_1 проживає з іншою жінкою у фактичних шлюбних стосунках за її місцем проживання.
Встановлено також, що колишня дружина позивача, матір відповідача ОСОБА_5 , також не проживає в належній їй частині житлового будинку, оскільки позивач призвів її у непридатний для життя стан.
Ці обставини сторонами визнані, не заперечувались, а відтак не підлягають додатковому доведенню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. 

Відповідно до рішення Богунського районного суд м. Житомира у справі №295/15425/18 від 30.01.2019 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, яке постановою Житомирського апеляційного суду від 03.04.2019 залишено без змін (а.с. 38-43). 
Зі змісту рішення Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/9144/20 від 19.01.2022 вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, постановою Житомирського апеляційного суду від 31.03.2022 вказане рішення залишено без змін (а.с. 43-46).
Згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/3827/24 від 05.12.2024 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, постановою Житомирського апеляційного суду від 08.08.2025 вказане рішення залишено без змін (а.с. 51- 58).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з позовом, як на одну з підстав для стягнення з відповідача аліментів, ОСОБА_1 посилався на свою непрацездатність.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, отримує пенсію, розмір якої щомісячно складає 3067,09 грн (а.с. 9). 
Відповідно до довідки до акту медико-соціальної експертної комісії №634713 від 19.01.2024 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю третьої групи загального захворювання, яка присвоєна з 19.01.2024, йому протипоказана важка фізична праця (а.с. 7).
Зміст понять «непрацездатна особа» і «особа, яка потребує матеріальної допомоги» наведений законодавцем у ст. 75 СК України.
Згідно з ч. 3 ст. 75 Сімейного кодексу України непрацездатною вважається особа, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 СК України особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»,чинний на момент звернення позивачем з позовом, прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становить, 2361,00 грн.
Таким чином, сума пенсії, яку отримує позивач, в розмірі 3067,09 грн перевищує суму прожиткового мінімуму на осіб, які втратили працездатність, визначених відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
Крім того, під час розгляду справи №295/3827/24, рішення в якій набрало законної сили 08.08.2025, судами надавалась оцінка непрацездатності позивача у зв`язку з наявністю в нього третьої групи інвалідності, судами встановлено, що сам по собі факт непрацездатності не є достатньою підставою вважати, що особа потребує матеріальної допомоги, що не підлягає додатковому доведенню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Серед іншого, потребу в матеріальній допомозі ОСОБА_1 обґрунтовує незадовільним станом свого здоров`я, необхідністю лікування, що потребує значних фінансових затрат, необхідністю проведення оперативного втручання на оці у зв`язку з отриманою травмою.
Зі змісту форми Індивідуальної програми центру реабілітації інваліда № 465 вбачається, що ОСОБА_1 рекомендовано медикаментозне лікування 2 курси на рік, профілактичні заходи, санаторно-курортне лікування, медичне спостереження ревматолога, засоби пересування-палиця, ортопедичне взуття зимове та літнє (а.с. 8).
Згідно з випискою-епікризом із медичної картки стаціонарного хворого №44623(25)15.11.2025  ОСОБА_1 в КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О. Ф. Горбачевського» Житомирської обласної ради, проведено оперативне втручання по відновленню розриву кон`юнктиви, що було викликано побутовою травмою, надано медикаментозне лікування, рекомендовано спостереження в лікаря за місцем прописки, лікування медичними препаратами на 10 днів - розчин Левоксимед, мазь Флоксал, зняття мікрошвів через 14 днів. Термін перебування в стаціонарі 1 день (а.с. 103).
Позивачем в процесі розгляду справи долучені копії квитанцій про придбання ним медичних препаратів: 13.12.2025 у вигляді таблеток телміста, капсул предуктал на загальну суму 427,39 грн; 12.01.2026 – таблеток телміста на суму 323,90 грн; 16.12.2025 - гранул німесил та супозиторій анальдім на загальну суму 160,53 грн (а.с. 77); від 26.11.2025 таблетки терміста на суму 274,00 грн, від .11.2025 - __дуктал ОД капсули на суму 420,00 грн, від 15.11.2025 краплі очні флоксимед на суму 395,00 грн, від 05.11.2025 таблетки телміста на суму 199,50 грн (а.с. 104); від 27.01.2026 капсули предуктал на суму 360,21 грн; від 19.02.2026 таблетки таллітон, таблетки атера на загальну суму 433,00 грн; від 12.02.2026 таблетки аспірин кардіо на суму 401,55 грн (а.с. 129). 
За результатами операції на оці позивачу прописано лікування на 10 днів, жодна із долучених ОСОБА_1 квитанцій про придбання лікарських засобів не містить відомостей про придбання призначених лікарем медичних препаратів.
Також, суд звертає увагу, що долучені квитанції на ліки датовані груднем 2025 року та січнем-лютим 2026 року, тобто після звернення 27.10.2025 до суду та після проведення судових засідань у справі. 
Разом з тим, з наданих позивачем доказів не вбачається, що ліки придбані за призначенням лікаря, у зв`язку з наявністю якого захворювання і що вони придбані власне ОСОБА_1 . 

В судовому засіданні ОСОБА_1 посилався на те, що для проведення оперативного лікування ока вимушений був взяти в борг грошові кошти під розписку в розмірі 40000,00 грн.
Зі змісту наданої позивачем розписки вбачається, що 01.12.2025 ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_7 в позику грошові кошти в розмірі 40000,00 грн строком на один рік, зобов`язується повернути їх по частинам по 3416,00 грн щомісячно (а.с. 102).
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що оперативне втручання проведено ОСОБА_1 15.11.2025 у зв`язку з побутовою травмою ока, тобто оперативне втручання не було плановим, а мало спонтанний характер. 
Долучена до матеріалів справи розписка про отримання позивачем грошових коштів в позику датована 01.12.2025, тобто після проведення операції, а відтак суд критично ставиться до того, що грошові кошти були взяті ОСОБА_1 в позику саме для лікування ока.
Крім того, операція ОСОБА_1 була проведена в КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О. Ф. Горбачевського» Житомирської обласної ради, тобто лікування проходило в державному медичному закладі і тривало лише один день.
Відповідно до ст. 49 Конституції України охорона здоров`я забезпечується за рахунок державного фінансування, відповідно до соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм, держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування, у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно.
Таким чином, суд критично ставиться до твердження позивача про сплату ним грошових коштів за оперативне втручання в розмірі 30000,00 грн, враховуючи право позивача на безоплатну державну медичну допомогу та відсутність в матеріалах справи доказів здійснення ОСОБА_1 оплати за лікування в державному закладі.
Позивач вказував, що кошти в борг він взяв для проведення операції на оці, судом ці доводи відхилені, а позивачем не доведено наявність інших потреб, на які він вимушений взяти кошти в борг. Суд оцінює представлену розписку як намагання позивача штучно створити докази на підтвердження потреби в матеріальній допомозі.
Позивачем не підтверджені доказами його доводи, що він має захворювання, у зв`язку з яким йому призначено дороговартісне лікування і що він виконує призначення лікаря.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що витрати на лікування не входять до аліментних платежів на повсякденні потреби, а відносяться до додаткових витрат, які можуть бути стягнуті разово за їх наявності та об`єктивної необхідності.

При вирішенні питання про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання батька суд вважає за необхідне взяти до уваги таке.
Згідно з ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах законодавства.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (п. 6.20).
З змісту відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, наданої Головним управлінням Державної податкової служби у Житомирській області, за період з січня 2024 року по вересень 2025 року ОСОБА_2 отримав дохід: у вересні 2024 року - від ТОВ «Укрінагропром» від надання земельної ділянки в оренду в розмірі 5000,00 грн, у серпні та вересні 2025 року - заробітну плату від ТОВ «КСМ-Груп» в розмірах відповідно 1904,76 грн та 20000,00 грн (а.с. 27-28).
Зі змісту долучених до справи документів, судом встановлено, що ОСОБА_2 не має у власності житла, є власником земельної ділянки, яку здає в оренду та отримує орендну плату в розмірі 5000,00 грн на рік.
Суд звертає увагу, що позивач шляхом обману намагався з`ясувати розмір доходу сина, телефонував під приводом влаштуватися на роботу на підприємство, де працює відповідач, що не може бути доказом підтвердження доходу, який отримує ОСОБА_2 .
За клопотанням позивача витребувані відомості про банківські рахунки відкриті на ім`я ОСОБА_2 з трьох банківських установ.
Згідно з відповіддю з АТ «Райффайзен Банк» №81-15-9/2124 від 04.02.2026 відомості про відкриті на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , банківські рахунки відсутні (а.с. 107,109,110).
В АТ «Ощадбанк» відсутні відкриті банківські рахунки на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується листом банківської установи (а.с. 113).
Зі змісту відповіді з АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 відкриті два банківських рахунка, на одному з яких залишок коштів складає 6378,35 грн, на іншому 0 грн (а.с. 123).
Відповідач у відзиві на позов зазначив, що проживає в орендованому житлі разом з матір`ю, яка має онкологічне захворювання, допомагає їй матеріально.
ОСОБА_5 , колишня дружина позивача і матір відповідача, є особою з інвалідністю другої групи загального захворювання з 23.02.2024, їй протипоказана важка фізична праця, рекомендовано спостереження онколога, лікування в хіміотерапевта (а.с.59).
Зі змісту висновку про необхідність забезпечення особи з обмеженнями повсякденного функціонування допоміжними засобами реабілітації № 825 від 23.02.2024 вбачається, що ОСОБА_5 призначений допоміжний засіб реабілітації - протез молочної залози, компресійний рукав, ліф для кріплення протезу молочної залози 3 шт. (а.с. 60).
Відповідно до форми Індивідуальної програми центру реабілітації інваліда № 825 ОСОБА_5 призначені відновна терапія у хіміотерапевта, ортопедичні вироби - протез молочної залози, 3 ліфа для протеза молочної залози, компресійний нарукавник (а.с. 61).
Згідно з консультаційним висновком лікаря онколога від 09.12.2025 ОСОБА_5 має діагноз: рак правої молочної залози стадія 2А клінічна, стан після комбінованого лікування в процесі отримання гормонотерапії, рекомендовано медикаментозне лікування на постійній основі (а.с. 64).
На підставі долучених до позову квитанцій вбачається, що ОСОБА_5 на постійній основі за призначенням лікаря купує медичні засоби, які є дороговартісними (а.с. 64).
Згідно з консультацією судинного хірурга від 18.09.2025 ОСОБА_5 призначений препарат ксарелто на 6 місяців, КТ ОГК з внутрішньовенним підсиленням через 3 місяці, рекомендації лікаря дотримані, що підтверджується копіями долучених квитанцій (а.с. 70).
Відповідно до консультації судинного хірурга від 08.01.2026 ОСОБА_5 на постійній та систематичній основі рекомендовано медикаментозне лікування (а.с. 65), згідно з призначенням лікаря пацієнтом придбані необхідні ліки, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 67).
Суд відхиляє аргументи позивача, що на підставі наданих стороною відповідача доказів, належним чином не підтверджений стан здоров`я ОСОБА_5 і що допомогу їй надає син, як безпідставні та неспроможні, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам, встановленим судом.
Суд бере до уваги, шо ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю, яка є особою з інвалідністю другої групи, має онкологічне захворювання, мати відповідача систематично проходить обстеження та лікування, що підтверджується медичними документами, в яких містяться призначення лікування, чеки на придбання ліків, які наявні у відповідача, що підтверджує, що саме він бере участь в таких витратах.
Відповідач з матір`ю позбавлені можливості проживати в належній матері частині житлового будинку через дії позивача, який привів будинок в непридатний для проживання стан шляхом від`єднання від комунікацій. 

Крім того, судом встановлено, що колишнє подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 має двох дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто у позивача, окрім сина, є ще одна повнолітня дочка, з якою у нього гарні стосунки, до якої позивач позовні вимоги не пред`являє.
В судовому засіданні позивач зауважував, що донька є непрацездатною, не може працювати, оскільки є особою з інвалідністю третьої групи.
Разом з тим, судом встановлено, що згідно з довідкою до акту медико-соціальної експертної комісії №8453045 від 02.04.2024 ОСОБА_3 є особою з інвалідністю третьої групи загального захворювання, може працювати за фахом з укороченим робочим днем з додатковими перервами (а.с.12), а відтак не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 , що донька позбавлена можливості працювати.
При цьому сам по собі факт непрацездатності доньки позивача не є підставою для звільнення її від обов`язку брати участь в утриманні батьків у разі, якщо вони потребують матеріальної допомоги.
Водночас, в судовому засіданні позивач підтвердив, що донька проживає в будинку батьків, в належній йому частині, яку він особисто відремонтував за кошти, які йому надала донька у вигляді добровільної грошової допомоги.
Також ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердив, що спільна з колишньою дружиною дочка ОСОБА_3 має з матір`ю прохолодні стосунки, матеріали справи не містять доказів про те, що вона бодай якимось чином бере участь в її матеріальному забезпеченні, допомогає у придбанні ліків, витрати на купівлю яких несе брат. 
І хоча при вирішенні питання про наявність підстав для стягнення аліментів з повнолітніх дітей на утримання батьків, які потребують матеріальної допомоги, матеріальне становище дітей та спроможність надавати таку допомогу не має обов`язкового значення, але за обставин цієї конкретної справи, виходячи з принципів розумності, справедливості та добросовісності, суд вважає за необхідне взяти до уваги, що відповідач ОСОБА_2 , немає у власності житла, проживає з матір`ю, бере участь в її матеріальному утриманні.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивач тричі звертався до суду з позовами до сина про стягнення аліментів на своє утримання, тричі ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, тобто позивачем не було доведено, що він потребує матеріальної допомоги.
Згідно з постановою Житомирського апеляційного суду від 08.08.2025 залишено без змін рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05.12.2024 про відмову в задоволенні позову про стягнення аліментів, черговий позов поданий ОСОБА_1 27.10.2025.
В судовому засіданні позивач не зміг пояснити, яким чином змінився його майновий стан за два місяці від дати ухвалення судового рішення суду від 08.08.2025 про відмову в задоволенні позовних вимог, що зумовило цю зміну.
Зловживання правом на позов, на подання скарги становить собою такий вид зловживань процесуальними правами, за якого уся процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже особа звертається до суду з метою, що відмінна від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Серед таких зловживань можна виокремити подання сутяжницьких, завідомо безпідставних (явно необґрунтованих) позовів або скарг та позовів, що мають штучний характер.
Сутяжницькі позови (скарги) пов`язуються, як правило, із такою, процесуальною поведінкою сторони, що характеризується надмірною процесуальною активністю особи, повторними зверненнями до суду з тотожними або аналогічними позовами, намаганням відновити провадження у справі тощо з метою переслідування процесуального опонента, надокучання йому або спричинення йому фінансових витрат.
В судовій практиці багатьох країн був вироблений класичний трискладовий тест для визнання певної особи сутяжником. По-перше, необхідно було встановити систематичність дій особи, тобто повторюваність, постійність таких дій, та факт того, що особа вважає порушення судових проваджень звичайною річчю, сприймає таку поведінку як належне. По-друге, мала бути доведена цілеспрямованість цих дій, що полягала у рішучості такої особи, її наполегливості, впертості в діях. Нарешті третьою ознакою вважалася відсутність «розумних підстав» для відповідної процесуальної поведінки, що мало місце тоді, коли провадження було безперспективним, проте все одно порушувалося, зокрема із неналежною метою.
Крім того, сутяжництво, як правило, пов`язується із незаконною метою подачі позову, зокрема бажанням потурбувати свого опонента, досадити та надокучити йому, умисним його переслідуванням тощо, тобто провадження у цьому випадку порушуються з метою завдати шкоди та незручностей своєму процесуальному опоненту.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 сформульований висновок, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
З огляду на поведінку ОСОБА_1 , подання ним вчетверте подібного за змістом позову про стягнення аліментів зі спливом незначного проміжку часу після відмови в задоволенні попереднього позову, її не можна вважати добросовісною, вона відповідає усім ознакам сутяжництва та зловживання процесуальними правами.

Отже, підсумовуючи викладене, судом встановлено, що позивач отримує дохід у вигляді пенсії в розмірі 3067,09 грн, який перевищує прожитковий мінімум, він на праві власності володіє нерухомим майном - частиною житлового будинку, земельними ділянками, що може бути джерелом додаткового доходу, наприклад, від здачі в оренду.
Крім того, у власності позивача перебував транспортний засіб, що сторонами не заперечувалось, у відповіді на відзив на позов позивач вказав, що він не є власником автомобіля, проте й не зазначив, чим це зумовлено (відчуження, дарування, утилізація тощо), що також могло забезпечити ОСОБА_1 додатковим доходом.
Також суд бере до уваги, що позивач проживає у фактичних шлюбних стосунках з іншою жінкою, можливість позивача отримувати допомогу від повнолітньої дочки, з якою в нього склались гарні і теплі стосунки, позовні вимоги до якої вимоги не пред`явлені, і яка на відміну від брата не бере участі в наданні матеріальної допомоги матері, що підлягає врахуванню судом відповідно до ст. 205 СК України.
На підставі досліджених доказів судом не встановлено, на які потреби позивачу не вистачає пенсії, яку він отримує від держави, розмір якої перевищує визначений прожитковий мінімум, позивачем не наданий навіть орієнтований розмір його повсякденних щомісячних витрат, не підтверджено, що з часу ухвалення попереднього судового рішення погіршився стан його здоров`я, що зумовлює додаткові витрати на лікування, які б перевищували його доходи, не доведено придбання ліків за призначенням лікаря.
Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що є його обов`язком, на підставі належних, допустимих та достатніх доказів, які долучені до матеріалів справи, існування в нього об`єктивної потреби в матеріальній допомозі,а відтак суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів на його утримання з сина ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Представник позивача: адвокат Товянська Ірина Олегівна, АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Представник відповідача: адвокат Єсіна Ольга Павлівна, м. Житомир, вул. В. Бердичівська, 28.

Суддя О.В. Стрілецька