Справа № 353/55/25 
Провадження № 22-ц/4808/299/26 
Головуючий у 1 інстанції ЛУКОВКІНА У. Ю. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А, Максюти І.О., 
секретар Гудяк Х.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Голуба Григорія Степановича на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю,

в с т а н о в и в:

23 січня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що сторони з 14 серпня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом №1162, зроблений відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції. На підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 вересня 2024 року шлюб розірвано. 10 липня 2015 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу набула у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 . 21.07.2015 року відповідачка з метою обслуговування вказаного будинку набула земельну ділянку площею 0,2500 га (кадастровий номер: 2625686201:13:044:0017), призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказане майно набуте у шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка не погоджується добровільно поділити майно подружжя, тому позивач змушений звернутись в суд.
Просив визнати за  ОСОБА_2  в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га (кадастровий номер: 2625686201:13:044:0017), призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та стягнути судові витрати

28 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,2500 га (кадастровий номер: 2625686201:13:044:0017) вона набула за власні кошти, які вона отримала у дар від матері ОСОБА_3 .. Зокрема, її мати ОСОБА_3 з 2009 року проживала та працювала в Іспанії та надсилала доньці кошти через систему грошових переказів «Western Union», в т.ч. для придбання спірного будинку та землі під ним. Саме перед купівлею домоволодіння велика сума грошей була передана ОСОБА_1 . Також ОСОБА_1 разом з матір`ю власними зусиллями та за власні кошти утримують придбане домоволодіння, тоді як ОСОБА_2 практично ніколи ніде не працював, жодних коштів у домоволодіння не вкладав, не брав та не бере участі у його утриманні. Їх сім`я жила за кошти ОСОБА_3 та у її квартирі в м. Івано-Франківську.
Просила визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,2500 га (кадастровий номер: 2625686201:13:044:0017), призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) особистою власністю  ОСОБА_1 та стягнути судові витрати.

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.
Здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину:
- житлового будинку загальною площею 45,7 квадратних метрів з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 215638426256);
- земельної ділянки площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 2625686201:13:044:0017.
Здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:
- житлового будинку загальною площею 45,7 квадратних метрів з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 215638426256);
- земельної ділянки площею 0,25 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої по за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 2625686201:13:044:0017.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 968,96 гривень понесених судових витрат по сплаті судового збору та 10000 грн. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою власністю відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Голуб Г.С. через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 року в частині задоволення первісного позову скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що відповідачка за власні кошти, які їй дарувала матір, набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому загальною площею 45.7 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер 2625686201:13:044:0017. Домоволодіння було придбане за власні кошти, оскільки ОСОБА_1 отримувала кошти у дар від матері ОСОБА_3 , яка з 2009 року проживала та працювала в Іспанії. Протягом всього часу матір надсилала кошти, через систему грошових переказів Western Union.
Вказує, що для підтвердження факти дарування коштів матір`ю своїй доньці законом не вимагається письмового договору, а кошти були подаровані на підставі усної домовленості. При цьому окрім грошових переказів матір дочці передавала кошти ще через перевізників, що також є доведеним, проте залишилося поза увагою суду першої інстанції. Доказів того, що кошти були не власні, а спільні, позивачем не надано, та у процесі розгляду справи не здобуто. 
Покази свідків, які є близькими родичами позивача та є прямо заінтересованими особами, не можуть носити для суду наперед встановленої сили, свідчення про перебування позивача на заробітках та участь у реконструкції будинку, як і вкладення коштів у купівлю такого не відповідають дійсності. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Отже, суд не встановив повно усі обставини справи, оскільки не дав об`єктивної оцінки доказам. 

26 січня 2026 року представник ОСОБА_2 - адвокат Щадей Н.І. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечує.
Вказує,що саме по собі посилання відповідача на те, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти, отримані в дар від матері, не є достатнім доказом сплати відповідачем особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти він не надано.
Відповідачка не підтвердила цільове направлення і спрямування коштів, отриманих від матері, саме на придбання житлового будинку. У матеріалах справи відсутні відповідні докази (платіжні інструкції, банківські квитанції тощо). При цьому, виписка з банківського рахунку WesternUnion ОСОБА_4 підтверджує виключно факт перерахування нею грошових коштів ОСОБА_1 , проте не підтверджено, що саме за них придбано спірне майно.
Висновок суду першої інстанції про визнання за сторонами по 1/2 частки житлового будинку і земельної ділянки відповідає нормам матеріального права, що вказує на доцільність залишення його рішення без змін. 
Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача без задоволення. 

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Голуб Г. С. підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити подану скаргу.
Представник ОСОБА_2 адвокат Щадей Н.І. доводи апеляційної скарги заперечувала, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Позивач та відповідачка в судове засідання не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.08.2008 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис № 1162, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (Том 1 а.с. 76 зворот).
24.09.2024 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, що набрало законної сили 25.10.2024 року, шлюб між сторонами було розірвано (Том 1 а.с. 86 зворот – 88 зворот). 
Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 10.07.2015 року та копії витягу про державну реєстрацію прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.07.2015 року, ОСОБА_1 придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому загальною площею 42,6 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 , розміщений на земельній ділянці призначеній для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га кадастровий номер: 2625686201:13:044:0017 (Том 1 а.с. 7-10). 
Відповідно до інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.02.2025 року за ОСОБА_1 10.07.2015 року зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 42,6 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 . При цьому підставою внесення запису зазначено "рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 10.07.2015 року, видавник: приватний нотаріус Тлумацького нотаріального округу Водославська Н.В.", а документами, подані для державної реєстрації зазначено "договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 10.07.2015 року; видавник: приватний нотаріус Тлумацького нотаріального округу Водославська Н.В." (Том 1 а.с. 89-89 зворот).
Відповідно до інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 18.02.2025 року за ОСОБА_1 21.07.2015 року зареєстровано право власності на земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га, кадастровий номер: 2625686201:13:044:0017, що розташована по АДРЕСА_1 . При цьому підставою внесення запису зазначено "рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 21.07.2015 року ( з відкриттям розділу), ОСОБА_5 , Реєстраційна служба Тлумацького районного управління юстиції Івано-Франківської області", а документами, подані для державної реєстрації зазначено " свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 21.07.2015 року; видавник: Державний реєстратор Григор`єв" (Том 1 а.с. 89).
З долученої виписки з системи грошових переказів «Western Union» вбачається, що у період з 27.10.2014 року по 01.04.2022 року ОСОБА_6 – матір ОСОБА_1 здійснювала грошові перекази на ім`я ОСОБА_7 (Том 1 а.с. 81).

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно, а саме: житловий будинок площею 42,6 кв.м з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером: 2625686201:13:044:0017, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, є об`єктами спільної сумісної власності позивача та відповідачки як колишнього подружжя, оскільки вони були набуті відповідачкою під час перебування у шлюбі з позивачем-відповідачем.
В той же час суд виходив з того, що наявність у відповідачки особистих грошових коштів на момент придбання домоволодіння не доводить той факт, що такі були витрачені саме на придбання спірного домоволодіння. Судом не здобуто належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірне нерухоме майно набуте відповідачкою за її власні кошти та є її особистою приватною власністю, тому відмовив у задовленні зустрічного позову.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами першою, другою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що спірне нерухоме майно придбане за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбу, а тому діє презумпція спільності права власності подружжя на придбане у період шлюбу майно, яка відповідачкою за первісним позовом не спростована.
З урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про визнання права власності по 1/2 частині на спірне майно за кожним.

Доводи апеляційної скарги про те, що між відповідачкою та її матір`ю ОСОБА_3 було укладено правочин в простій усній формі щодо передачі коштів, нічим не підтверджені, тому не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з жовтня 2014 року по березень 2017 року регулярно переводила дочці невеликі суми, в тому числі 25.06.2015 року 2689,42 євро. (т.1 а.с. 81). Відповідачка не довела, що такі переводи мали цільове призначення як подарунок дочці для купівлі нерухмості, а не призначалися для інших потреб сім`ї. Між тим з договору купівлі-продажу спірного будинку встановлено, що купівля будинку вчинена ОСОБА_1 за згодою чоловіка ОСОБА_2 , що підтверджено заявою, підпис в якій посвідчено нотаріально. (т.1 а.с.8)
Той факт, що ОСОБА_1 укладала договір купівлі будинку в інтересах сім`ї, для чого забезпечила згоду чоловіка для оформлення угоди, спростовує твердження представника відповідачки про те, що вона вважала спірний будинок своєю особистою власністю. Колегії суддів представник відповідачки пояснив, що вона не змогла би оформити таку угоду без формальної згоди чоловіка в нотаріальному порядку, тому погодилася укладати договір в такій формі, оскільки спору з чоловіком з приводу майна не мала. Однак така позиція нічим не підтверджена, суперечить положенням СК України, які передбачають право кожного з подружжя на особисту власність, нормам ЦК України стосовно свобідного волевиявлення при укладанні договору. 
Крім того, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, провадження № 61-33033св18).
Твердження відповідачки про те, що спірне домоволодіння має статус особистого майна та придбане за особисті кошти, нічим не доведені, як і її твердження, що будинок реконструйований, і не підлягає поділу, оскільки змінився з моменту купівлі. Проте доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Про призначення судової технічної експертизи ОСОБА_1 стосовно характеру реконструкції не заявляла, оскільки на її думку, на спростування її пояснень саме позивач мав обов`язок подавати відповідні докази. 
Між тим відповідно до правил статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок апелянта.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Голуба Григорія Степановичазалишити без задоволення.
Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 02 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст складено 17 квітня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
І.О. Максюта