КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 753/12148/22
провадження № 22-ц/824/405/2026
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 
при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року в складі судді Осіпенко Л. М.,

встановив:

11.10.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності та визнання нерухомого майна особистою приватною власністю.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.03.2007 перебували в зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано.
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі за особисті кошти позивача було придбано майно, в тому числі дві квартири, які є її особистою приватною власністю.
Так, 18.09.2019 позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого нею було прийнято у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
08.10.2020 позивачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого нею було прийнято у власність квартиру АДРЕСА_2 . 
Вказані квартири були придбані за кошти, отримані від продажу нерухомого майна, яке було отримано позивачем в порядку спадкування. 
Так, ОСОБА_1 в 2013 році успадкувала наступне майно: 
- земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0927 га, кадастровий номер: 3223155400:05:045:0046; 
- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0916 га, кадастровий номер: 3223155400:05:045:0061.
В 2019 році позивач здійснила продаж вказаного нерухомого майна. Загальна сума, отримана позивачем від продажу спадкового майна, складає 2 504 200 грн. 
Крім того, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, позивачем було придбано автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 , який був зареєстрований 05.05.2021 на відповідача.
У вересні 2022 року відповідач звернувся до неї з пропозицією щодо поділу майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_2 , автомобіля VOLVO, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 . 
З такою пропозицією позивач не погоджується, оскільки майно було придбано за її особисті кошти.
Посилаючись на вказані обставини позивач просила суд: 
визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ;
визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 вартості автомобіля VOLVO, 2014 року випуску, НОМЕР_1 ; 
припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобіля VOLVO, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 , з дня отримання грошової компенсації.
Також просила відшкодувати судові витрати по справі. 
24.10.2022 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуто у спільну сумісну власність таке майно: 
- двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої становить 1 795 950 грн;
- квартиру АДРЕСА_2 , вартість якої становить 1 213 875 грн; 
- легковий автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 , вартість якого становить 343 500 грн.
Загальна вартість майна становить 3 353 325 грн. 
Після розірвання шлюбу спільне користування вказаним майном стало неможливим. 
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просив суд провести розподіл майна наступним чином: 
право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,8 кв.м., визнати за ОСОБА_1 ;
право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,9 кв.м., визнати за ОСОБА_2 ; 
право власності на легковий автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 , визнати за ОСОБА_2 .
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року вказані справи об`єднано в одне провадження. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, поділ майна подружжя задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,8 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1917320480000.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,9 кв.м., 17,9 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 351723480363.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль «VOLVO V60», 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 . 
В порядку поділу майна подружжя, визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль «VOLVO V60», 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «VOLVO V60», 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 у розмірі 206 675,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 4 962,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 13 397,40 грн. 
Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 000,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 004,00 грн.
05.12.2024 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 . Судові витрати покласти на ОСОБА_3 .
Вважає, що судом першої інстанції було безпідставно встановлено, що спірні квартири є особистою приватною власністю позивача.
Зазначає, що грошові кошти від спадщини позивач отримала 07.06.2019, а купівля квартир відбулась відповідно 18.09.2019 та 08.10.2020. В договорах купівлі-продажу зазначено, що куплена нерухомість є спільною власністю подружжя. Недійсними вказані договору повністю чи в певній частині не визнавались. Належних та допустимих доказів того, що квартири були придбано за особисті кошти позивача суду не надано. 
Просить врахувати правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду, викладений в постанові від 03 червня 2024 року у справі №712/3590/22. 
Вважає, що за вказаних обставин, спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу, при цьому частки кожного із подружжя є рівними.
03.03.2025 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року в частині стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 32 000 грн та відмовити у стягненні вказаних витрат в повному обсязі. Також просить скасувати додаткове рішення суду в частині відмови в стягненні з ОСОБА_1 на його користь витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 74 840 грн та задовольнити вказані вимоги в повному обсязі. 
Вважає вказане судове рішення незаконним та необґрунтованим. 
11.04.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Письменна Н. В. подала відзиви на апеляційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року.
Вважає подані апеляційні скарги безпідставними, а ухвалені по справі судові рішення законними та обґрунтованими. 
Свої доводи мотивує тим, що вартість земельних ділянок та житлового будинку, які належали на праві особистої приватної власності позивачу, є вищою за вартість придбаних квартир. В свою чергу, згідно відповіді Державної податкової служби України, ОСОБА_2 не мав будь-якого доходу в період їх придбання.
Допита в судовому засіданні 04.01.2024 під присягою позивач підтвердила, що спірні квартири були придбані на її особисті кошти, отримані від продажу спадкового майна. В свою чергу ані відповідач, ані його представник не надали належних, допустимих та достовірних доказів того, що відповідач мав в період придбання спірних квартир дохід та який внесок відповідачем було зроблено при придбанні спірних квартир. З наведеного вбачається, що спірні квартири були придбані позивачем саме за її особисті кошти, які вона отримала від реалізації свого нерухомого майна, а відтак, вони є особистою приватною власністю позивачки.
Згідно звіту про оцінку автомобіля його вартість становить 413 350,00 грн, отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 206 675, 00 грн. Сам відповідач у судовому засіданні підтвердив, що вартість автомобіля у розмірі зазначеному у звіті, що наданий позивачем, відповідає ринковій вартості.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Рябінін С. В. апеляційні скарги підтримав та просив їх задовольнити. Підтримав подану 22.12.2025 заяву ОСОБА_2 , в якій при вирішенні питання щодо визначення вартості автомобіля він просить брати до уваги оцінку, яку надала ОСОБА_1 . 
Представник ОСОБА_1 - адвокат Письменна Н. В. просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалені по справі судові рішення без змін. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку. 
Судом встановлено, що 28 березня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №352.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. 
У період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали два об`єкти нерухомого майна, а саме:
однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 08 жовтня 2020 року, покупцем є ОСОБА_1 , квартира придбана за 1 132 960 грн. 
Згідно п. 11.1 договору купівлі-продажу зазначеної квартири, покупець ( ОСОБА_1 ) свідчить, що на момент укладання цього договору він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Правочин вчиняється за письмовою згодою іншого з подружжя - ОСОБА_2 , справжність підпису якого про згоду на купівлю зазначеної в договорі квартири засвідчено 08 жовтня 2020 року Алейнік Л. О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №496 (а.с.26 т.1);
двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2019 року, покупцем є ОСОБА_1 , квартира придбана за 1 322 000 грн.
Згідно п. 5.2 договору купівлі-продажу зазначеної квартири, грошові кошти, які сплачуються за цим договором є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Згода на купівлю вищевказаної квартири надана чоловіком покупця - ОСОБА_2 , яка викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено Алейнік Л. О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №758 (а.с.31, 32 т.1);
легковий автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2021 року, покупцем є ОСОБА_2 . 
Як зазначає ОСОБА_1 , вищевказані квартири нею було придбано з коштів, отриманих від продажу успадкованого нею майна: 
земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0927 га, кадастровий номер: 3223155400:05:045:0046, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 червня 2019 року, вартість продажу - 360 270 грн; 
житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 червня 2019 року, вартість продажу - 280 100 грн; 
земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0916 га, кадастровий номер: 3223155400:05:045:0061, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 червня 2019 року, вартість продажу - 1 863 830 грн. 
Всього : 2 504 200 грн. 
ОСОБА_2 проти вказаної обставини заперечує та вважає, що спірне нерухоме майно було придбано за рахунок спільних коштів подружжя. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовів, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що джерелом походження коштів для придбання двох спірних квартир є саме кошти позивачки ОСОБА_1 , які вона отримала з продажу спадкового майна, що не спростовано відповідачем.
Оскільки залишку коштів позивачки ОСОБА_1 , які вона отримала з продажу спадкового майна, було б недостатньо для придбання спірного автомобіля, суд дійшов висновку про те, джерелом походження коштів для придбання спірного автомобіля є спільні кошти подружжя.
У відповідності до Звіту про оцінку майна однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , ринкова вартість об`єкта оцінки становить 1 930 795 грн.
У відповідності до Звіту про оцінку майна двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 , ринкова вартість об`єкта оцінки становить 2 482 655 грн. 
Згідно Звіту про оцінку майна автомобіля VOLVO V60, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 від 30.06.2022 року, наданого в якості доказу ОСОБА_2 , ринкова вартість даного автомобіля становить 413 350 грн.
У відповідності до Звіту про оцінку майна від 30.06.2022 року, ринкова вартість автомобіля VOLVO V60, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 становить 343 500 грн. 
Під час визначення розміру компенсації, суд першої інстанції взяв до уваги Звіт про оцінку автомобіля від 19.10.2024 року, у відповідності до якого, ринкова вартість даного автомобіля становить 413 350,00 грн, а 1/2 частина від вартості відповідно становить 206 675,00 грн.
Ураховуючи інтереси обох сторін спірних правовідносин щодо порядку подальшого користування та розпорядження майном, ураховуючи ознаку неподільності майна, яке є об`єктами предмету спору, суд дійшов висновку, що присудження відповідачу автомобіля, як неподільної речі, що знаходиться у його користуванні, забезпечить повний захист права власності у спосіб, заявлений позивачем, задля досягнення мети правосуддя та принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.
Апеляційний суд не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке. 
Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 03 червня 2024 року (справа № 712/3590/22) при вирішенні питання чи свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, дійшла наступного висновку. 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).
Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на:
суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини;
такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).
Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.
Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).
У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).
Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).
По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.
Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).
Обміркувавши викладене та підстави передання справи на розгляд Об`єднаної палати з урахуванням принципу розумності, касаційний суд зауважує, що:
вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором;
згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду;
сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном;
згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору;
згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядженнямайном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності;
надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності;
не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя;
наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя;
у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
При передачі справи на розгляд Об`єднаної палати колегія суддів вважала необхідним відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), щодо застосування статті 65 СК України.
У вказаних постановах суд касаційної інстанції зазначив, що: «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання».
З урахуванням висновків, зроблених у цій постанові, Об`єднана палата відступає від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), про те, що: «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання».
У справі, що переглядається, предметом спору є : однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , покупцем якої за договором купівлі-продажу квартири від 08 жовтня 2020 року є ОСОБА_1 ; двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_5 , покупцем якої за договором купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2019 року є ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що згідно п. 11.1 договору купівлі продажу квартири від 08 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 свідчить, що на момент укладання цього договору вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , правочин вчиняється за письмовою згодою іншого з подружжя. 
Згідно п. 5.2 договору купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2019 року, грошові кошти, які сплачуються за цим договором є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Згода на купівлю вищевказаної квартири надана чоловіком покупця - ОСОБА_2 . 
З урахуванням висновків Об`єднаної палати Верховного Суду, зроблених у справі № 712/3590/22,  наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що спірні квартири не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнав право особистої приватної власності на спірні квартири за ОСОБА_1 . 
За таких підстав оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання двох квартир особистою приватною власністю та задоволення позову ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, яким в порядку поділу майна подружжя виділити у власність: 
ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,9 кв.м., вартістю 1 930 795 грн, та автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 , вартістю 413 350 грн; 
ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,8 кв.м., вартістю 2 482 655 грн. 
З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню грошова компенсація різниці вартості майна в сумі 138 510 грн ( 2 482 655 грн - 2 344 145 грн).
Згідно з ч. 1, ч. 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору в сумі 33 550 грн ( 13 420 грн за подання позову та 20 130 грн за подання апеляційної скарги).
З огляду на скасування рішення суду, підлягає скасуванню також додаткове судове рішення.
При вирішенні питання щодо відшкодування ОСОБА_2 понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції суд виходить з таких підстав. 
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно із частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. 
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження розміру понесених витрат відповідача, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, ОСОБА_2 надано: 
договір про надання правничої (правової) допомоги від 08.02.2023, укладений між ним та адвокатом Рябініним С. В.; 
додаток №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 08.02.2023, за яким сторони визначили розмір гонорару у розмірі 65 000 грн; 
акт №1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 01.05.2024 на загальну суму 65 000 грн;
платіжну інструкцію про сплату ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_5 65 000 грн за надання юридичних послуг.
Враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи та обсяг наданих адвокатом Рябініним С. В. послуг та виконаних робіт, обсяг документів та їх складність, час необхідний на виконання робіт в суді першої інстанції, необхідність процесуальних дій сторони, результат розгляду справи, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн відповідатимуть критерію необхідності, виправданості та є співмірними зі складністю даної справи, тому приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню понесені витрати на правничу допомогу саме в такому розмірі. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 задовольнити.
В порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2  квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,9 кв.м. та автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN НОМЕР_1 .
В порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_1  двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,8 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості майна в сумі 138 510 грн.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, поділ майна подружжя відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 33 550 грн та витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 30 000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 10.04.2026.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді І. М. Рейнарт 

Т. І. Ящук