Справа № 130/2233/24
Провадження № 22-ц/801/930/2026
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року	Справа № 130/2233/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М.В., Міхасішина І. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі.», в інтересах якого діє представник Курдибаха Ігор Іванович, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Порощука П. П. в м. Жмеринка Вінницької області, дата складення повного судового рішення не вказана,
у цивільній справі № 130/2233/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі.» про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,

встановив:
Короткий зміст вимог
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі.» (далі – ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.») про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач завдав ОСОБА_1 матеріальну шкоду та не відшкодовує її, чим прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому позивач вважає, що має право вимагати стягнення інфляційних витрат та 3 % річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України з моменту завдання шкоди. 
При цьому вказує, що в постанові Вінницького апеляційного суду від 09 травня 2024 року у справі №130/3055/16-ц встановлені обставини, які не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи. На момент звернення з позовом до суду у цій справі матеріальна шкода в розмірі 249 036,03 грн не була відшкодована відповідачем. Отже постанову Вінницького апеляційного суду від 09 травня 2025 року у справі №139/3055/16-ц відповідачем не було виконано. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з лютого 2016 року до червня 2024 року в сумі 328 491 грн та 3% річних за період з 24.01.2016 до 25.07.2024 в сумі 63 527,15 грн, та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 січня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі» на користь ОСОБА_1 328 491,71 грн. інфляційних втрат та 63 527,15 грн - 3% річних, а також понесені нею судові витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
Стягнуто з ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі» на користь держави судовий збір в сумі 5 880,28 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач порушив права позивача, як кредитора на сплату суми боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Така шкода позивачу завдана 23.01.2016, тому відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання з 24.01.2016. При цьому місцевим судом взято до уваги, що обов`язок відповідача сплатити матеріальну шкоду виник у другій половині січня 2016 року та не виконаний до цього часу, тому інфляційні втрати розраховуються за період з лютого 2016 року по червень 2024 року, отже сума інфляційних втрат становить: 328 491,71 грн, загальна сума 3% річних становить 63 527,15 грн, які підлягають стягненню з відповідача.
Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу, відповідно до вимог ст. 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягають стягненню в повному обсязі витрати на правничу допомогу, фактично понесені позивачем у зв`язку з розглядом цієї справи в розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У березні 2026 року ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі», діючи через свого представника Курдибаху І. І., подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати, понесені ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі» в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції, покласти на позивача. 

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2026 року поновлено ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі» строк на апеляційне оскарження рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 січня 2026 року. Цією ж ухвалою відкрито апеляційне провадження у справі та зупинено дію оскаржуваного судового рішення, надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 березня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 07 квітня 2026 року о 12:00 год з повідомленням сторін.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2026 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Давиденка В. В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року задоволено клопотання представника ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі» – Курдибахи І. І. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі, посилаючись на норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, ч. 1 ст. 612 ЦК України та ст. 610 ЦК України, представник ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі» вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, з яких би вбачалось, що між сторонами було досягнуто домовленості щодо способу, порядку і строків відшкодування шкоди, завданої позивачу відповідачем.
А саме: щодо способу відшкодування – грошова компенсація і порядок її оплати; щодо розміру відшкодування – сума яка підлягає сплаті; щодо строків відшкодування – до 24.01.2016.
Також, відповідач вважає за необхідне звернути увагу суду апеляційної інстанції, що між сторонами не лише не існувало договору, в якому б встановлювався обов`язок відповідача зі сплати 249 036,03 грн на користь позивача у строк до 24.01.2026, а і станом на 24.01.2016 сторонам взагалі не було відомо, яка саме шкода була завдана транспортному засобу відповідача (які деталі пошкоджені і підлягають відновлювальному ремонту, які підлягають заміні, яка вартість таких робіт тощо) та який розмір моральної шкоди, завдано позивачу.
При цьому, в матеріалах справи відсутнє судове рішення чинне станом на 24.01.2016 яким би було конкретизоване зобов`язання відповідача щодо відшкодування шкоди позивачу, шляхом сплати 249 036,03 грн.
На переконання апелянта, як висновок позивача так і висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача грошового зобов`язання зі сплати 249 036,03 грн у строк до 24.01.2016 на користь позивача не ґрунтується ні на матеріалах справи, ні на законі.
Тобто, до ухвалення Вінницьким апеляційним судом постанови від 09.05.2024 у справі №130/3055/16-ц між сторонами не лише не було конкретизовано зміст зобов`язання відповідача перед позивачем щодо способу відшкодування шкоди –грошова компенсація, а і її розмір, яка на думку позивача мала становити 279 046,03 грн, проте Вінницький апеляційний суд вважав обґрунтованою суму шкоди на рівні 259 046,03 грн.
Вказує, що приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються за порушення грошових зобов`язань, задоволення судом першої інстанції вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за порушення грошового зобов`язання зі сплати 249 036,03 грн. у строк до 24.01.2016, якого ніколи не існувало, є безпідставним та свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
При цьому, відповідач вважає за необхідне звернути увагу апеляційного суду, що вище наведені доводи повністю узгоджується з висновками Верховного Суду з питань застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України у спорах про відшкодування шкоди, згідно з якими до укладення між сторонами договору щодо відшкодування шкоди або конкретизації зобов`язання про відшкодування шкоди судом, зобов`язання з відшкодування шкоди не є грошовим, а відтак ч. 2 ст. 625 ЦК України до цього періоду застосуванню не підлягає.
Зокрема посилається на постанову Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі №757/3725/15-ц (відмовлено у стягненні інфляційних втрат та 3% річних, спір про відшкодування шкоди завданої майну в ДТП); постанову Верховного Суду від 06.12.2023 у справі №522/12406/22 (відмовлено у стягненні інфляційних втрат та 3% річних, спір про відшкодування шкоди завданої майну в ДТП); постанову Верховного Суду від 04.12.2019 року у цивільній справі №463/389/14-ц (відмовлено у стягненні інфляційних втрат та 3% річних, спір про відшкодування шкоди завданої залиттям квартири); постанову Великої Палати Верховного суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 (відмовлено у стягненні інфляційних втрат та 3% річних, спір про відшкодування шкоди завданої безпідставним накладенням арешту на майно).
Зауважує, що неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду свідчить про порушення судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення принципу верховенства права та положень ст. 263 ЦПК України, згідно з якими при розгляді справи суд першої інстанції зобов`язаний враховувати висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права з аналогічних питань.
Також зазначає, що судом першої інстанції було здійснено судочинство з грубим порушенням принципу змагальності сторін та права відповідача на участь в судових засіданнях.
При цьому безпосередньо з тексту оскаржуваного рішення вбачається, що судом не було наведено жодного доводу відповідача, на які останній посилався у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, заперечуючи проти пред`явленого позову, як наслідок судом першої інстанції не наведено жодного доводу щодо їх відхилення.
Отже вважає, при прийнятті оскаржуваного рішення судом було порушено ст. 2, 12, 43, 263 ЦПК України.
Також вважає, що оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 20 000,00 грн ухвалено судом з неповним з`ясуванням обставин справи.
При цьому, будь-яких платіжних документів про авансову оплату послуг адвоката позивачем до матеріалів справи не залучалось, тому вважає, що стягнення з відповідача 20 000,00 грн витрат на оплату правової допомоги є безпідставним та здійснено судом з порушенням вимог ст. 134 ЦПК України.
На глибоке переконання відповідача, позивач звернувся з безпідставним і необґрунтованим позовом до відповідача, метою якого був не захист порушених прав, а безпідставне збагачення за рахунок відповідача.
При цьому, в результаті безпідставного позову, відповідач вимушений був нести витрати на оплату правничої допомоги адвоката Курдибахи І. І. при розгляді справи згідно з Договором про надання правничої допомоги від 04.10.2024, а саме:
- 14.11.2024 сплачено 21 000,00 грн, що підтверджується копіями акта №1 від 09.10.2024 та квитанції про оплату послуг від 13.01.2025;
- 10.11.2025 сплачено 7 500,00 грн, що підтверджується копіями акта №2 від 11.09.2025 року та квитанції від 10.11.2025, які надаються одночасно з подачею цієї апеляційної скарги;
- 12.01.2026 сплачено 6 000,00 грн, що підтверджується копіями акта №3 від 12.01.2026 та квитанції від 21.01.2026, які надаються одночасно з подачею цієї апеляційної скарги.
Крім того, згідно з Договором про надання правничої допомоги від 04.10.2024, відповідачем понесено додаткові витрати на оплату правничої допомоги адвоката в сумі 9 000,00 грн на підготовку апеляційної скарги.
Додатково при розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідач очікує понесення додаткових витрат в сумі 6 000,00 грн за участь адвоката Курдибахи І. І. в судовому засіданні.
З огляду на безпідставність пред`явленого позову, представник апелянта вважає, що понесені відповідачем судові витрати на оплату правничої допомоги згідно з Договором про надання правничої допомоги від 04.10.2024 підлягають покладенню на позивача.
За умовами укладеного між відповідачем та адвокатом Курдибахою І. І. договором, акти наданих послуг і оплата послуг здійснюється по факту надання таких послуг.
На момент розгляду справи в суді першої інстанції у відповідача не було в наявності усіх доказів понесених витрат на оплату правничої допомоги у зв`язку з чим останній планував надати їх суду в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України, про що неодноразово було заявлено при розгляді справи.
Зокрема в заяві від 15.01.2025, а також усно, про що представник відповідача вказував в судовому засіданні 12.01.2026.
Разом з тим, через невиконання судом приписів процесуального законодавства, та через отримання оскаржуваного рішення лише 14.02.2026 відповідач був позбавлений можливості надати ці докази у строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, та з огляду на те, що проголошення рішення суду першої інстанції 26.01.2026 взагалі не відбулось.
За таких обставин, відповідач вважає за необхідне надати докази понесених судових витрат при розгляді справи в суді першої інстанції безпосередньо до суду апеляційної інстанції одночасно з подачею апеляційної скарги.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
23 березня 2026 року від представника ОСОБА_1 – адвоката Давиденка В. В. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому надано письмові пояснення по суті спору. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 грн витрат на правничу допомогу.
28 березня 2026 року представник відповідача Курдибаха І. І. направив до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вимоги апеляційної скарги є обґрунтованими, а тому просить взяти такі доводи до уваги; залучити до матеріалів справи додаткові докази понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та врахувати їх при розгляді справи; за результатами розгляду справи рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.»; судові витрати, понесені ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.» у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції покласти на позивача.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник відповідача Курдибаха І. І. вимоги апеляційної скарги підтримав, з підстав наведених у ній, просив її задовольнити.
Представник позивача Давиденко В. В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
У справі встановлено, що рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14.03.2024 у справі № 130/3055/16-ц відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 09.05.2024 апеляційну скаргу адвоката Давиденка В. В. в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14.03.2024 скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, задоволено частково. Постановлено стягнути з ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану як власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП, у розмірі 249 046,03 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 1 200 грн, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.» на користь держави 6 508,71 грн судового збору за подання ОСОБА_1 позовної заяви та апеляційної скарги. Решту судових витрат зі сплати судового збору компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ (а.с.5-11).
На момент звернення з позовом до суду у цій справі матеріальна шкода в розмірі 249 036,03 грн не була відшкодована відповідачем, Постанову Вінницького апеляційного суду від 09.05.2025 року у справі №139/3055/16-ц відповідачем не було виконано.
Відповідно до наданого розрахунку позивача інфляційні втрати за період з лютого 2016 року до червня 2024 року становлять 328 491,71 грн та 3% річних за період з 24.01.2016 до 25.07.2024 – 63 527,15 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
У справі виникли правовідносини щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533 – 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, що підтверджується постановою Вінницького апеляційного суду від 09.05.2024 про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої як власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП, у розмірі 249 046,03 грн.
Збитки з відповідача стягнуто в примусовому порядку, що не заперечується сторонами.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Однак місцевий суд зробив помилкові висновки щодо періоду прострочення виконання грошового зобов`язання, вказавши, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання з 24.01.2016, оскільки шкода позивачу завдана 23.01.2016.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Порушенням зобов`язання, згідно статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування.
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди.
Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 463/389/14-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).
Звертаючись з апеляційною скаргою відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було повністю проігноровано позицію відповідача, яка ґрунтувалась на висновках Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України у спорах про відшкодування матеріальної шкоди.
Позиція відповідача зводиться до того, що частина друга статті 625 ЦК України може бути застосована до відносин з відшкодування шкоди, завданої майну, лише після конкретизації цього зобов`язання, в результаті якого зобов`язання з відшкодування шкоди набуває усі необхідні ознаки грошового зобов`язання.
Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, з таких підстав.
Згідно з приписами ЦК України відшкодуванню підлягає вся шкода, яка була завдана потерпілій особі.
Відповідно частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Положеннями пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди, її розмір, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними (постанова Верховного Суду від 28 липня 2025 року в справі №161/22270/23).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-16856св20) зазначено, що «при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну».
Отже, за загальним правилом розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди між сторонами є факт її завдання позивачу, а постановою Вінницького апеляційного суду від 09 травня 2024 у справі № 130/3055/16-ц конкретизовано її розмір та визначено спосіб відшкодування (грошові кошти). Зазначене судове рішення не оскаржувалось сторонами та набрало законної сили 09 травня 2024 року.
Тобто, до ухвалення Вінницьким апеляційним судом постанови від 09 травня 2024 року у справі №130/3055/16-ц між сторонами не лише не було конкретизовано зміст зобов`язання відповідача перед позивачем щодо способу відшкодування шкоди – грошова компенсація, а і її розмір, яка, на думку позивача, мала становити 279 046,03 грн, проте Вінницький апеляційний суд вважав обґрунтованою суму шкоди на рівні 259 046,03 грн.
Слід зазначити, що саме на позивача у деліктних правовідносинах покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції у тому, що припис частини другої статті 625 ЦК України застосовний до спірних правовідносин. Але не з лютого 2016 року по червень 2024 року, як зазначив місцевий суд в оскаржуваному рішенні, а з 10.05.2024, після набрання законної сили постановою Вінницького апеляційного суду від 09.05.2024 у справі № 130/3055/16-ц, якою конкретизовано розмір завданої шкоди – 249 046,03 грн, по червень 2024 року.
Інфляційні втрати розраховуються за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу].
Де: [Сума боргу] – сума простроченого боргу. [Сукупний індекс інфляції] – добуток щомісячних індексів за відповідний період.
У період з 10.05.2024 року по 31.05.2024 року сукупний індекс інфляції становить 100,600%.
Отже розрахунок інфляційних втрат є таким: [Сукупний індекс інфляції] = 100,60% = 100,600% (за період Травень 2024) [Інфляційні нарахування] = 249 046,03 грн (сума боргу) ? 100,600% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 249 046,03 грн (сума боргу) = 1 494,28 грн
Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок проводиться за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році].
Де: [Сума боргу] – сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] – проценти річних; [Кількість днів] – кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] – кількість днів у календарному році.
Отже період розрахунку: з 10.05.2024 року по 31.05.2024 року - 22 дні.
[Проценти] = 249 046,03 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 22 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 449,10 грн.
З огляду на наведене, сума інфляційних втрат становить 1 494,28 грн, а загальна сума трьох процентів річних – 449,10 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Ураховуючи наведене, задоволення судом першої інстанції вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання зі сплати 249 046,03 грн у період з лютого 2016 року по червень 2024 року, є безпідставним та свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Щодо доводів представника позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що висновки Верховного Суду в постановах від 03.04.2019 у справі № 757/3725/15-ц, від 04.12.2019 у справі № 463/389/14-ц, від 06.12.2023 у справі № 522/12406/22, та від 03.10.2023 у справі № 686/7082/21, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, не підлягають застосуванню, оскільки суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.
В ухвалі від 11.10.2023 у справі № 607/1662/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що висновки, які містяться в рішеннях судової палати, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати - над висновками палати чи колегії суддів, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів.
Відповідно до змісту правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення
тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
В той же час, у вище наведеній постанові відсутні висновки, згідно з якими: останні висновки колегії мають перевагу над попередніми висновками колегії; останні висновки палати мають перевагу над попередніми висновками палати; останні висновки об`єднаної палати мають переваги над попередніми висновками об`єднаної палати.
Необхідність врахування останньої правової позиції Верховного Суду має місце лише за умови, що ця остання правова позиція сформована виключно Великою Палатою Верховного Суду і виключно шляхом відступлення від раніше сформованої правової позиції.
Указана позиція повністю узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у п. 73 постанови від 03.10.2023 у справі №686/7081/21, в яких Велика Палата зауважила, що у законодавстві відсутній принцип, згідно з яким пізніший висновок Верховного Суду відміняє його попередній висновок. Єдиний механізм узгодження правозастосування, який передбачає процесуальний закон – це механізм відступу від висновку щодо застосування норм права, зокрема на користь висновку Великої Палати Верховного Суду у разі, якщо йому суперечить висновок касаційного суду.
В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що станом на сьогодні не існує жодного рішення Великої Палати Верховного Суду, в якому б вона змінила правила застосування частини другої статті 625 ЦК України у деліктних зобов`язаннях, зокрема, дійшла висновку щодо можливості застосування частини другої статті 625 ЦК України при завданні шкоди майну, починаючи з наступного дня завдання такої шкоди.
Зокрема, відсутні рішення Великої Палати Верховного Суду про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №757/3725/15-ц; від 06.12.2023 у справі №522/12406/22; від 04.12.2019 у справі №463/389/14-ц; від 03.10.2023 у справі №686/7081/21, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі.
Також позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на постанову Верховного суду від 13.02.2025 у справі №522/1920/24, в якій зазначено, що у наведеному пункті ухвали Великої Палати Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 904/6760/21 містяться висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме частини другої статті 625 ЦК України, тобто щодо загальних правил відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Така правова позиція щодо відповідальності боржника за невиконання грошового зобов`язання є сталою та підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.
Прийняття постанови Верховного суду від 13.02.2025 у справі №522/1920/24 стало наслідком використання висновків, викладених в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 02.08.2023 у справі №904/6760/21, які не підлягають застосуванню при розгляді справ про відшкодування шкоди, завданої в ДТП, про що прямо зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду.
Крім того, як зазначалось вище, єдиний механізм правозастосування, який передбачає процесуальний закон – це механізм відступу від висновку щодо застосування норм права, зокрема на користь висновку Великої Палати Верховного Суду у разі, якщо йому суперечить висновок касаційного суду.
Постанова Верховного Суду від 13.02.2025 у справі №522/1920/24, на яку посилається позивач, не містить висновків про відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №757/3725/15-ц; від 06.12.2023 у справі №522/12406/22; від 04.12.2019 у справі №463/389/14-ц; від 03.10.2023 у справі №686/7081/21.
Також Верховним Судом при прийнятті постанови від 13.02.2025 у справі №922/1920/24 враховано певні висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21.
В той же час, відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21, якою було підтверджено правильність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування відповідальності згідно з частиною другою статті 625 ЦК України з моменту завдання шкоди і до ухвалення судом рішення про конкретизацію такого зобов`язання.

Щодо заявлених сторонами витрат на правову допомогу
В силу вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до загального правила, визначеного в статті 141 ЦПК України судові витрати по справі поділяються між сторонами пропорційно до розміру задоволеної (відмовленої) частини заявлених вимог. Вказана пропорція розраховується судом самостійно, без відповідної заяви сторін.
Крім того, згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Статтею 133 ЦПК України до судових витрат віднесені і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Отже домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).
В обґрунтування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції представник позивача – адвокат Давиденко В. В. надав Договір про надання правничої допомоги від 27.11.2023 №23/11/23-2, Додаткову угоду №2 до цього договору від 22.07.2024, акт приймання-передачі послуг № 2 від 01.09.2025, з яких вбачається, що у позивача виникає обов`язок зі сплати 20 000,00 грн протягом п`яти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким закінчується розгляд відповідної справи (рішення суду по суті спору).
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – адвокат Давиденко В. В. просить стягнути з відповідача на користь позивача 20 000 грн, до якого додав Додаткову угоду №3 до Договору про надання правничої допомоги від 27.11.2023 №23/11/23-2 від 16.03.2026, акт приймання-передачі послуг № 3 від 23.03.2026, з яких вбачається, що у позивача виникає обов`язок зі сплати фіксованого розміру гонорару адвоката, який становить 20 000,00 грн протягом п`яти днів з дня ухвалення постанови Вінницького апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.».
В апеляційній скарзі, посилаючись на приписи статті 134 ЦПК України, представник відповідача Курдибаха І. І. вказує на те, що відповідач ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.» поніс витрати на оплату правничої допомоги адвоката Курдибахи І. І. при розгляді справи згідно з Договором про надання правничої допомоги від 04.10.2024, а саме:
- 14.11.2024 сплачено 21 000,00 грн (копію акта №1 від 09.10.2024 долучено до матеріалів справи 10.10.2024, вх. №12646/24-вх від 10.10.2024, копію квитанції про оплату послуг долучено до матеріалів справи 13.01.2025, вх. №378/25-вх від 13.01.2025);
- 10.11.2025 сплачено 7 500,00 грн (копію акта №2 від 11.09.2025 року та копію квитанції №Е4ЕВ-В4Т4-ТМ39-640А від 10.11.2025 представник відповідача надав одночасно з подачею апеляційної скарги);
- 12.01.2026 сплачено 6 000,00 грн (копію акта №3 від 12.01.2026 та копію квитанції 0.0.4726654248.1 від 21.01.2026 представник відповідача надав одночасно з подачею апеляційної скарги).
Колегія суддів зауважує, що витрати в сумі 7 500 грн від 10.11.2025 та 6 000 грн від 12.01.2026 не можуть братися судом до уваги, з таких підстав.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідач не довів неможливість подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення оскаржуваного рішення суду, оскільки його представники брали участь у справі 12.01.2026 та їм було відомо, що у справі місцевим судом оголошено перерву для складання повного тексту судового рішення та його оголошення о 16:00 год 26.01.2026.
Згідно з Договором про надання правничої допомоги від 04.10.2024, відповідачем понесено додаткові витрати на оплату правничої допомоги адвоката в сумі 9 000,00 грн на підготовку апеляційної скарги, що підтверджується копією акта №4 від 25.02.2026.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник відповідача долучив до матеріалів справи докази понесених відповідачем витрат у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, а саме, докази понесення витрат на оплату правничої допомоги при підготовці апеляційної скарги - дві копії платіжних інструкцій від 25.02.2026 на загальну суму 9 000,00 грн, посилаючись на те, що квитанції про оплату правничої допомоги на момент подачі апеляційної скарги були відсутні у представника відповідача.
Також надав докази понесення витрат на оплату правничої допомоги при підготовці відповіді на відзив на апеляційну скаргу – копію акта №5 від 25.03.2026; платіжну інструкцію від 25.03.2026 на суму 4 500,00 грн.
Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу сторонам під час розгляду цієї справи, колегія враховує пропорційність задоволених позовних вимог, що складає 0,50 % від заявленої ціни позову, рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у цій справі, виходячи із засад розумності та справедливості, а тому дійшла висновку про доцільність відшкодування позивачу таких витрат в загальному розмірі 200 грн, а відповідачу в загальному розмірі – 34 327,50 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини першої статті 374 ЦПК України).
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.», рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 січня 2026 року змінити, позов ОСОБА_1 до ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі.» задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 1 494 грн 28 коп. інфляційних втрат та 449 грн 10 коп. - 3% річних.

Щодо судових витрат 
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог (0,50 %) з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 19,60 грн.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнена від сплатити судового збору, тому ТОВ «Вантаж Бі.Ем.Джі» належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8 776,27 грн.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі.», в інтересах якого діє представник Курдибаха Ігор Іванович, задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 січня 2026 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови, а резолютивну частину в такій редакції:
Позов  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі.» про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі» (код ЄДРПОУ 3832843, юридична адреса: вул. Соборна, 1, прим. 3 м. Жмеринка Вінницької області) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_1 ) 1 494 грн 28 коп. інфляційних втрат та 449 грн 10 коп. - 3% річних, та понесені нею судові витрати на правничу допомогу в розмірі 200 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі» (код ЄДРПОУ 3832843) на користь держави судовий збір в сумі 19,60 грн.
Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі» (код ЄДРПОУ 3832843) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8 776,27 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вантаж Бі.Ем.Джі» (код ЄДРПОУ 3832843), понесені ним судові витрати на правничу допомогу в розмірі 34 327 грн 50 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13 квітня 2026 року.

Головуючий         Ю. Б. Войтко

Судді:         М. В. Матківська

І. В. Міхасішин