ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 р.	Справа № 520/22967/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: П`янової Я.В. , Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Реброва А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Григоров Д.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 19.11.25 року по справі № 520/22967/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Харківській області  третя особа  Державна податкова служба України 
про скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, третя особа Державна податкова служба України, в якому просив суд:
- скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 05.06.2025 №0348256-2030-UA63120270000028556 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 22744,85 грн. за нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування заявленого позову зазначено, що оскільки належні йому приміщення розташовані в межах Харківської міської територіальної громади (територія можливих бойових дій), податок на нерухоме майно не нараховується та не сплачується. Також, оскаржуване податкове повідомлення-рішення не містить ставки податку, у колонці 9 "ставка податку" замість ставки податку приведено: "0,00 з 01.04.2024 по 30.09.2024; 1,00 з 01.10.2024 по 31.12.2024". Як зазначив позивач, оскільки до цього часу він не має можливості використовувати його приміщення, відтак є можливим застосування ставки податку для його об`єкта нежитлової нерухомості у розмірі 0,1 відсотка. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що оскільки спірні приміщення розташовані в межах Харківської міської територіальної громади, податок на нерухоме майно не нараховується і не сплачується. Зазначає, що рішенням Державної податкової служби від 21.08.2025 №24439/6/99-00-06-01-02-06 про результати розгляду скарги позивача підтверджено наявність у податкового органу доказів перебування спірного майна у довірчій власності ОСОБА_1 , при цьому позивач не набув прав довірчого власника, враховуючи рішення Господарського суду Харківської області по справі №922/5022/15 від 31.03.2025. З урахуванням наведеного, позивач просив рішення суду першої інстанції скасувати та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ГУ ДПС у Харківській області зазначено, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 перебуває нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 1281,4 кв.м. Вказує, що розрахунок податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки застосовано ставку 1% від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2024 (7100,00 грн.) та нараховано за 3 місяці 2024 року з урахуванням внесених змін та доповнень до рішення Харківської міської ради. Вказує, що доводи позивача про невикористання даного об`єкта не надає підстав не сплачувати податки, відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Матеріалами справи підтверджено, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлове приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 1281,4 кв.м, зареєстроване з 21.11.2023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 992027363101, тип речового права: право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання, довірчий власних ОСОБА_1 .
На підставі наведеного, ГУ ДПС прийнято податкове повідомлення - рішення від 05.06.2025 №0348256-2030- UA63120270000028556 про сплату податку на нерухоме майно у розмірі 22744,85 грн. за 2024 рік, яке надіслано позивачу. 
Позивач з вказаним рішенням не погодився та оскаржив до ДПС України. За наслідками адміністративного оскарження зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін.
В подальшому, позивач звернувся до суду з вказаним висновком.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необгрунтованості.
Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.
Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податку зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Згідно із статтею 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Відповідно до положень п.п. 266.3.2 ст.266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлове приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 1281,4 кв.м, зареєстроване з 21.11.2023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 992027363101, тип речового права: право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання, довірчий власник ОСОБА_1 .
У відповідності до пп. 266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються, виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Згідно з пп. 266.6.1 п. 266.6 ст.266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Отже, для справляння податку у порядку ст. 266 Податкового кодексу України визначальними кваліфікуючими ознаками кожного окремого об`єкту нерухомого майна (будівлі чи приміщення) як об`єкту стягнення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є: 1) відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 2) місце розташування об`єкта (тобто адреса будівлі), 3) технічні характеристики об`єкта (тобто тип будівлі чи категорія будівлі, площа об`єкту тощо).
Відповідно до пп. 266.9.1 п. 266.9 ст. 266 ПК України податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.
Згідно з пп. 10.3 ст. 10 ПК України питання встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) вирішують місцеві ради в межах повноважень, визначених ПК України.
Підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Відповідно до рішення 11 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 22.02.2017 № 542/17 "Про місцеві податки і збори у місті Харкові" зі змінами та доповненнями, встановлено ставки з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у місті Харкові, згідно з додатком 1 якого передбачено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. 
Відповідно до рішення 25 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 30.04.2024 №564/24 "Про пільги з місцевих податків" з урахуванням змін, внесених згідно з рішенням 29 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 19.08.2024 № 633/24 "Про продовження дії пільг з місцевих податків", змін внесених згідно рішення 33 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 03.12.2024 №683/24 "Про продовження дії пільг з місцевих податків" та змін внесених згідно з рішенням 38 сесії Харківської міської ради 8 скликання від 30.04.2025 №801/25 "Про продовження дії пільг місцевих податків" встановлено ставку земельного податку за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні фізичних осіб, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на рівні 0 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за період з 01.04.2024 по 31.12.2024.
Так, ГУ ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 05.06.2025 №0348256-2030-UA63120270000028556 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 22744,85 грн. за нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів зауважує, що податковим органом нараховано податкове зобов`язання ОСОБА_1 на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке належить йому на праві довірчої власності.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 597-1 ЦК України, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язань є різновидом права власності на майно, за яким кредитор, який отримав майно у довірчу власність (довірчий власник), не має права самостійно відчужувати таке майно, крім як для звернення стягнення на нього, а також викупу його для суспільних потреб у порядку, встановленому законом.
Таким чином, право довірчої власності за своєю юридичною природою є обтяженим, обмеженим та акцесорним щодо основного зобов`язання. Довірчий власник позбавлений права повноцінного власника, зокрема він не може вільно користуватися, розпоряджатися або отримувати економічну вигоду від такого майна на власний розсуд.
Право довірчої власності виникає не з метою набуття майна у власність у загальноцивільному розумінні, а виключно як спосіб забезпечення виконання зобов`язань. Фактичним користувачем нерухомості залишається боржник (установник довірчої власності), який продовжує утримувати майно, нести витрати на його утримання та отримувати вигоду від його використання.
Відповідно до статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на ряді принципів, зокрема - презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп. 4.1.4 п. 4.1 зазначеної статті).
Тобто, презумпція правомірності рішень платника податків застосовується, коли норми податкового законодавства прямо чи внаслідок їх тлумачення, а також у своїй сукупності не є однозначними та допускають множинне трактування повноважень на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Більш того мова йде не лише про загальнообов`язкове усунення юридичних колізій, яке є одночасно і правом (повноваженням), і процесуальним обов`язком суду при звичайному (безвідносно до виду правовідносин) правозастосуванні. Мова про порядок вирішення ситуацій, у яких стикаються (конфліктують) інтереси платника податків і контролюючого органу, а норми податкового права, що регулюють такі правовідносини, прямо чи внаслідок їх тлумачення, а також у своїй сукупності, не є однозначними та допускають множинне трактування їхніх прав та обов`язків, внаслідок якого можливе вирішення справи як на користь платника, так і проти нього.
Крім того, презумпція також закріплена як спеціальна норма у пункті 56.21 статті 56 ПК України. За змістом вказаної норми статті 56 ПК України у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Сама юридична конструкція норми пункту 56.21 статті 56 ПК України дає підстави стверджувати, що презумпція застосовна не лише у ситуації прямої суперечності норм, але й у будь-якій іншій ситуації невизначеності в процесі правозастосування. Для її застосування необхідно і достатньо виявлення двох або більше альтернативних варіантів правомірної поведінки, обравши найвигідніший для себе з яких платник має почуватися захищеним від можливих негативних наслідків як з боку контролюючого органу, так і суду. Більше того, наведеною нормою охоплюються не лише очікування платника, запровадженням у податковому законодавстві цієї презумпції як принципу (основної засади) накладається відповідний таким очікуванням обов`язок вибору визначеного нею варіанту поведінки і контролюючим органом, і судом. При цьому тягар доведення хибності (відсутності правових підстав) обраного платником варіанту поведінки покладається законом на контролюючий орган.
Аналогічні висновки містить постанова Верховного суду від 26 січня 2026 року по справі №340/8187/24, що враховується судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язань, зареєстроване за ОСОБА_1 щодо нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , не є підставою для нарахування контролюючим органом податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Довірчий власник у межах такого правовідношення не є власником у розумінні п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, а відтак не може бути визнаний платником зазначеного податку. 
Частиною 1,2 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При цьому, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи.
Аналогічні висновки застосовує Верховний Суд, зокрема у постановах від 27.05.2025 по справі № 160/27436/23, від 02.07.2025 по справі №380/5471/24.
Не врахування судом першої інстанції зазначених обставин, призвело до неправильного вирішення справи, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до положень ст. 317 КАС України з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Колегією суддів встановлено, що позивачем за подання позову до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, згідно квитанції 9761-7794-0395-6234 від 23.08.2025, за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1818,00 грн, згідно квитанції 8219-7115-9997-0141.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову майнового характеру, який подано суб`єктом владних повноважень, юридичною особою ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (30280,00 грн).
Отже, ставка судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви становила 1211,00 грн. та відповідно при поданні апеляційної скарги 1816,80 грн. (1211,20*1,5%), відтак, за наслідками апеляційного перегляду справи, відповідно до ст. 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3028, 00 грн.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 по справі № 520/22967/25 скасувати.
Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області, третя особа Державна податкова служба України про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.
Скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Харківській області від 05.06.2025 №0348256-2030-UA63120270000028556 про нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 22744,85 грн. за нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області (ЄДРПОУ 43983495) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц	
Судді	   	Я.В. П`янова   В.Б. Русанова   	
Повний текст постанови складено 15.04.2026 року