П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року  місто Київ
справа № 752/6550/25 провадження № 22-ц/824/1580/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Чехович Тетяною Геннадіївною,
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 4 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Слободянюк А.В.,-
В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив припинити стягнення аліментів на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , 2011 року народження, які стягуються з позивача на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року. 
Позов обґрунтовано тим, що 2 серпня 2003 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що 2 серпня 2003 року складено відповідний актовий запис № 521. У шлюбі у подружжя народилося двоє дітей: старший син, який є повнолітнім, та молодший син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 12 000 грн., починаючи стягнення з 29 липня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття.
Повідомляє, що з 21 жовтня 2024 року і по день подання позову дитина ОСОБА_4 постійно мешкає разом з позивачем, що підтверджується Актом обстеження умов проживання від 21 лютого 2025 року, знаходиться на його повному утриманні. Батько самостійно оплачує навчання дитини, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями. Відповідачка не бере жодної участі в утриманні дитини.
Таким чином, після прийняття судом рішення про стягнення аліментів з батька, обставини, на підставі яких судом було задоволено позовні вимоги, змінились, оскільки змінилась особа з якою проживає дитина. Зважаючи на викладені обставини, позивач вважає, що стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, яка проживає разом з ним, має бути припинено. 
Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, позивач вважає, що стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні суперечить положенням ст.181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Позивач, посилаючись на зазначені обставини, просив позов задовольнити.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 4 червня 2025 року залишено без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів.
Не погоджуючись з таким рішенням, представник   ОСОБА_1 - адвокат Чехович Т.Г.подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 4 червня 2025 рокуу справі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі зазначає, що судом, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно досліджено та оцінено докази по справи, висновки, викладені і рішенні не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що починаючи з 17 жовтня 2024 року і по сьогоднішній день, відповідач жодного разу не звернулась до позивача з питанням щодо повернення їй дитини, не висловлювала своє бажання щодо проживання разом з дитиною, не вчинила жодних дій, що свідчили б про її бажання проживати разом із дитиною. 
Відповідач не вчиняла жодних дій, спрямованих на виховання та утримання дитини і, відповідно, доказів на підтвердження бездіяльності (самоусунення) відповідача позивачем не могло бути надано.
Факт проживання неповнолітньої дитини із платником аліментів встановлений самим судом та відображений у рішенні: «Разом з тим, з огляду на надані учасниками справи докази, судом встановлено, що дитина на час розгляду даної справи проживає з позивачем ОСОБА_4 ». На підтвердження утримання дитини позивачем надано (знаходяться в матеріалах справи) відповідні докази - платіжні інструкції, виписки з банківських рахунків. Відповідачем не оскаржувався факт самостійного утримання дитини позивачем.
З урахуванням наведеного, висновки суду щодо того, що «позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів не підлягають задоволенню» не відповідають (суперечать) власній позиції суду, а також статті 273 ЦПК України.
Висновок суду про те, що на момент ухвалення рішення позивач «не несе надмірний (додатковий) тягар утримання спільної дитини сторін» є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи, оскільки судом фактично не враховано той факт, що зобов`язання по сплаті аліментів у позивача залишаються чинним і, при цьому позивач не позбавляється права на примусове виконання рішення про стягнення аліментів. В той же час ОСОБА_2 , як особа, на користь якої стягнуто аліменти на утримання дитини, має право в будь-який час звернутись до органів або осіб, які здійснюють примусове виконання рішень для виконання рішення, а також стягнення заборгованості по аліментам, в тому числі і за період, коли дитина проживає із батьком.
Вказує, що відповідач не займається виховання та утримання дитини, відмовляється навіть брати дитину переночувати в квартиру в якій мешкає, спілкування сина з матір`ю відбувається переважно за ініціативи самої дитини що, відповідно, не є найкращим забезпеченням інтересів дитини. Не виконуючи свої обов`язки щодо дитини, мати недобросовісно користується своїми правами.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Князьська Н.А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.
В судовому засіданні представник позивача - Чехович Т.Г., приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеконференції, доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.
В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_6 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 2 серпня 2003 року, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2024 року у справі № 199/1982/24 розірвано.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис 3374 від 18 листопада 2011 року, місце реєстрації: відділ реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2024 року у справі № 199/5924/24 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 12 000,00 грн, починаючи з 29 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 21 лютого 2025 року, складеного головним спеціалістом відділу з питань захисту прав дітей служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районного в місті Києві державної адміністрації за заявою ОСОБА_1 , обстежено умови проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що квартира двокімнатна, кімнати окремі. Квартира з усіма комунальними зручностями, дитина мешкає в окремій кімнаті, яка обладнана необхідними меблями, обладнано місце для навчання дитини. За вказаною адресою проживають: ОСОБА_1 , 1981 року народження - батько дитини, ОСОБА_4 , 2011 року народження - дитина.
За матеріалами справи, відповідно до квитанцій № P03C-B5K0-H339-TCBX від 19 березня 2025 року, № MABT-1XPP-M8HB-BCKC від 20 березня 2025 року, № 4957-TA8X-5K2A-M2M9 від 21 березня 2025 року, згідно рішення суду від 15 жовтня 2024 року, позивачем здійснено переказ аліментів на утримання ОСОБА_3 .
Також відповідно до виписки АТ «Універсал Банк» про рух коштів за період з 21 жовтня 2024 року по 18 квітня 2025 року ОСОБА_1 здійснювалось щоденне перерахування коштів на карту ОСОБА_3 .
Згідно з довідкою Приватного закладу освіти «КМДШ» (у формі товариства з обмеженої відповідальністю) від 3 квітня 2025 року № 01-12/84 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається в 7 класі приватного закладу освіти.
Відповідно до платіжних інструкцій від 17 лютого 2025 року, 17 березня 2025 року, 21 жовтня 2024 року, 20 листопада 2024 року, 20 грудня 2024 року та 21 січня 2025 року, позивач оплачував у розмірі 33 000,00 грн та 36 000 грн. навчання дитини ОСОБА_3 у вказаному приватному закладі освіти.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що посилання позивача на те, що відповідач самоусунулась від виховання та утримання дитини, не підтверджено належними та достатніми доказами. Обставини, на які посилається позивач, виникли внаслідок неможливості відповідача проживати разом з дитиною внаслідок дій позивача, та не можуть бути підставами для припинення стягнення аліментів. За обставинами даної справи проживання сина з батьком не є безумовною підставою для припинення стягнення з останнього аліментів, так як наразі є невирішеним спір у суді між батьками дитини щодо проживання матері у спільній квартирі сторін.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 182 СК України).
Згідно з ч. 2, 8, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено у параграфі 54, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.
Егоцентричне переслідування власних інтересів кожним з розлучених батьків, швидше за все матиме негативний вплив на дітей.
У ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Відповідно до ч.ч.1.3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20.
Судом установлено, що з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_7 . Зазначене рішення набрало законної сили. 
За змістом ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згоди на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.
У частині першій ст.10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
Відповідно до ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платіежів або звільнення від них.
Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов'язок щодо сплати цих платежів.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Як слідує з висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 4 вересня 2019 року у справі № 711/856/160-ц, для прийняття рішення про припинення стягнення аліментів із позивача на користь відповідача на утримання неповнолітніх дітей, які стягнуто рішенням суду, підлягає доведенню саме ті обставини, що дитина постійно, а не тимчасово проживає із тим батьків, хто сплачував аліменти.
У цій справі установлено, що станом на день ухвалення рішення суду про стягнення аліментів (жовтень 2024 року) дитина ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю - ОСОБА_2 . Під час розгляду даної справи про визначення розміру аліментів позивачем не підіймалось питання щодо зміни місця проживання дитини або незгоди з тим, що син проживає з матір`ю. З жовтня 2024 року, а саме з 21 жовтня 2024 року як зазначає в позовній заяві позивач, неповнолітній ОСОБА_4 став проживати разом з батьком. 
Також установлено, що з жовтня 2024 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник спір щодо користування квартирою АДРЕСА_2 . З питанням про вселення до зазначеного жилого приміщення звернулася саме ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини, дійшов обгрунтованого висновку про те, що існують об'єктивні причини не проживання матері із сином ОСОБА_7 . Крім того, зазначені обставини не дають підстав вважати, що неповнолітня дитина (станом на жовтень 2024 року малолітній син сторін) постійно проживає разом з батьком, який зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання сина на користь ОСОБА_2 . 
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідачка самоусунулась від виховання дитини та утримання дитини, не підтверджено належними та достатніми доказами. Посилання на те, що відповідачка з жовтня 2024 року не зверталася до позивача з питанням щодо повернення їй дитини, не висловлювала своє бажання щодо проживання разом з дитиною, не вчинила жодних дій, що свідчили б про її бажання проживати разом з дитиною, спростовуються матеріалами справи, зокрема, існуванням спору між сторонами щодо користування квартирою, в якій раніше проживали, в тому числі мати з дитиною.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність. 
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Чехович Тетяною Геннадіївною, залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 4 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 13 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус