ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України
15 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/4991/25
Головуючий у першій інстанції – Данько О. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1005/26
Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
із секретарем – Зеляк Ю.Г., 
учасники справи: позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 29 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю,
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2025 року адвокат Таргоній В.М. в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю. В обґрунтування позову посилався на те, що 21.08.2021 на перегоні ОСОБА_3 , 702 км потяг № НОМЕР_1 сполученням Шостка-Київ скоїв дотичний наїзд на батька позивачок ОСОБА_4 , який в результаті отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.
Вказує, що внаслідок смерті ОСОБА_4 його дочкам (позивачам) було завдано моральну шкоду, оскільки сам факт загибелі людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань його рідних, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
За доводами позову, внаслідок смерті батька позивачі назавжди позбавлені можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася, оскільки сталий життєвий устрій позивачів непоправно змінено з незалежних від них обставин. До смерті батька в позивачів було звичне життя, в якому батько займав важливе місце. Позивачі втратили можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком, який поновлений бути не може. Смертю батька було зруйновано звичне коло спілкування позивачів, коло близьких людей з якими можна розділити будь які події в житті і які можуть надавати безумовну та безкорисну підтримку. В кожної людини є невелике коло найближчих людей, яке неможливо замінити і втрата людини з цього кола завдає непоправних втрат. 
Також зазначає, що смерть батька спричиняє страждання для позивачів і, як і для будь якої людини, не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані. Біль та страждання позивачів посилюються тим, що рідна людина померла не природньою смертю в спокої, а страшною смертю в ДТП та, можливо, відчував біль та страх перед смертю. Попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з буд якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть батька стала різкою психотравматичною подією для позивачів. Особливу увагу заслуговує те, що страждання, пов`язані зі смертю, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що втрата є непоправною подією. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої смертю батька моральної шкоди у грошовому еквіваленті 300000 грн та вважають, що такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати.
У позові представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – адвокат Таргоній В.М. просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 300000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 02.09.2025 справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної школи, завданої смертю, передано на розгляд до Борзнянського районного суду.
Рішенням Борзнянського районного суду від 29.01.2026 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 150000,00 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. Вирішено питання розподілу судового збору.
При визначені розміру моральної шкоди суд першої інстанції, керуючись принципами розумності та справедливості, а також тим, що груба необережність батька позивачів сприяла виникненню шкоди і сам факт загибелі батька є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, дійшов висновку, що мінімальний розмір компенсації моральної шкоди слід визначити у розмірі по 150000,00 грн на кожного позивача.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Шапран Л.І. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Борзнянського районного суду від 29.01.2026 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачів, а також стягнути судові витрати.
За доводами скарги при ухваленні вказаного рішення судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; судом неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України.
В обґрунтування заявник посилається, що судом першої інстанції не застосовано закони, які підлягали застосуванню так судом не застосовано ч. 5 ст. 1187, ч. 2 ст. 1166, ч. 1 ст. 1193 ЦК України, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, чим порушено норми матеріального права.
Вказує, що суд дійшов необґрунтованого висновку, що настання смерті відбулось внаслідок грубої необережності потерпілого ОСОБА_4 і відповідач повинен нести відповідальність за моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини, проте згідно Акту службового розслідування нещасний випадок невиробничого характеру стався внаслідок порушення самим потерпілим «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 за №193/2663, а саме, п. 2.3; 2.16; 2.20 Правил.
Тому заявник вважає, що встановивши, що причиною загибелі ОСОБА_4 є потрапляння під потяг у зв`язку з його грубою необережністю, суд першої інстанції правильно зробив висновок, що ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, проте суд не врахував дану обставину при визначенні розміру відшкодування та не врахував виявлений етанол в концентрації 3.3 г/л, що стосовно живої особи може відповідати ступеню тяжкої алкогольної інтоксикації, а також судом першої інстанції не було взято до уваги порушення потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що свідчить саме про грубу необережність, а не просту необачність. Ці обставини у сукупності можуть свідчити лише про те, що ОСОБА_4 свідомо допускав настання шкідливого результату, але безпідставно розраховував, що він не настане.
Також за доводами скарги, всупереч положенням ст. 77, 78, 81 ЦПК України позовна заява не містить та позивачами не наведено жодного доказового обґрунтування (покази свідків, особисті пояснення, експертизи тощо) завдання моральної шкоди, зокрема: відсутні докази проживання однією сім`єю позивачів з загиблим: відсутні докази щодо утримання загиблим позивачів, а також позивачами не надано обґрунтувань наявності підстав для звільнення від доказування.
В обґрунтування зазначених доводів заявник посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11.12.2019 у справі № 523/2163/16-ц. 
Як зазначає заявник, суд першої інстанції не врахував те, що вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, оскільки в силу закону відповідач несе цивільно-правову відповідальність без вини, смерть потерпілого настала через його власний умисел та порушення вимог правил безпеки громадян на залізничному транспорті, тому вважає, що розмір суми відшкодування моральної шкоди, який визначив суд першої інстанції в розмірі по 150 000 грн кожному позивачу є значно завищеним. 
В обґрунтування вказаних доводів скарги заявник посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12.12.2018 у справі №355/981/16-ц.
Крім того, заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з АТ «Українська залізниця» моральної шкоди без утримання податків та інших обов`язкових платежів, враховуючи положення п.п. «а» п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, які містять конкретну норму щодо оподаткування моральної шкоди, яка виплачується на підставі рішення суду, то оподаткування такої шкоди здійснюється у порядку, визначеному зазначеним підпунктом. Тобто, якщо сума моральної шкоди, яка виплачується юридичною особою на користь фізичної особи за рішенням суду не перевищує розмір, визначений рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, то сума такої моральної шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку, тобто не оподатковується податком нa доходи фізичних осіб.
Разом з тим, заявник вказує, що якщо розмір зазначеного доходу перевищує вказаний розмір, то сума такого перевищення оподатковується податком на доходи фізичних осіб на загальних підставах і при цьому AT «Українська залізниця» як податковий агент зобов`язаний виконати усі функції, визначені ПК України.
Також, як стверджує заявник, AT «Укрзалізниця» є Товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» і з огляду на широкомасштабну військову агресію російської федерації проти України, з перших днів протистояння AT «Укрзалізниця», крім поточної роботи щодо залізничних перевезень, активно здійснюється робота, спрямована на підтримку громадян та держави: евакуація мирного населення з регіонів та територій країни, що зазнають масованих атак з боку агресора, до більш безпечних регіонів, перевезення гуманітарних вантажів, перевезення дипломатичних делегацій дружніх країн та інше. Тому AT «Укрзалізниця» за жодних обставин не може припинити свою діяльність, оскільки це буде маги катастрофічні наслідки для всієї держави.
Як вважає заявник, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не дотриманий принцип добросовісності, оскільки безпідставно поклав обов`язок з відшкодування шкоди в розмірі по 150000,00 грн кожному позивачу (разом - 300000,00 гри) на відповідача.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Таргоній В.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», а рішення суду першої інстанції – без змін. В обґрунтування посилається, що судом першої інстанції було розглянуто справу з урахуванням практики Верховного Суду як щодо застосування норм матеріального і процесуального права, так і щодо визначення розміру моральної шкоди. Також зазначає, що у випадку відшкодування моральної шкоди завданої смертю, така моральна шкода є різновидом шкоди, завданої життю та здоров`ю, тому не включається до загального оподаткованого доходу ні до, ні після внесення змін до Податкового кодексу України 23.05.2020, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 07.11.2022 у справі № 161/16011/20, від 19.05.2021 у справі № 180/377/20, від 25.01.2023 у справі № 598/438/21, від 17.12.2024 у справі № 243/861/23.
ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження № 12021270300000751, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 21.08.2021, на перегоні Плиски Крути 702 км. потяг № НОМЕР_1 сполученням Шостка-Київ скоїв наїзд на батька позивачок у справі - ОСОБА_4 , який у результаті отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.
Електровоз № ЧС-7 №054 входив до складу пасажирського поїзда №773 та належить АТ «Укрзалізниця», перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», що підтверджується листом АТ «Українська залізниця» від 21.08.2025 (а.с. 14).
21.08.2021 за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021270300000751 та розпочато досудове розслідування.
Постановою слідчого СВ Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області від 06.12.2021 кримінальне провадження, було закрито, в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а.с. 6-7). 
У ході досудового розслідування встановлено, що 21.08.2021 о 17 год. 36 хв. на перегоні Плиски Крути 702 кілометр, потяг № НОМЕР_1 сполученням Шостка-Київ здійснив дотичний наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження не сумісні з життям та помер на місці. З пояснень машиніста, встановлено, що наближаючись до платформи помітили об`єкт в безпосередній близькості до колій. Швидкість локомотива була 115 км/год. Подали звукові сигнали великої та малої гучності. Не реагував. Застосували екстрене гальмування. Здійснили наїзд на чоловіка, який лежав чи сидів біля колії разом з велосипедом. Гальмівний шлях 1000-1100 метрів. Згідно показань свідків та очевидців потерпілого ОСОБА_4 бачили безпосередньо перед наїздом в стані сильного алкогольного сп`яніння, останній рухаючись на велосипеді в бік залізничної платформи декілька разів падав з велосипеду. 
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №135 від 21.08.2021, смерть ОСОБА_4 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок тяжких тілесних ушкоджень, які могли бути обумовлені комплексом однієї травми в умовах залізничної транспортної пригоди. При судово-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_4 виявлено етанол у концентрації 3,3 г/л, що по відношенню до живої особи на момент настання смерті, може відповідати ступеню тяжкої алкогольної інтоксикації (а.с. 8-13). 
У лікарському свідоцтві про смерть від 22.08.2021 № 140 зазначено, що іншим суттєвим станом, який сприяв смерті, є алкогольне сп`яніння (а.с. 79-80). 
Судом також встановлено, що вказана пригода відбулась через недотримання ОСОБА_4 Правил безпеки для пішоходів визначених у Правилах безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, а в діях працівників залізничного транспорту в даному випадку вини не вбачається.
Відповідно до акту службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру від 01.09.2021 нещасний випадок стався 21.08.2021 о 17 год. 36 хв. Місце, де стався нещасний випадок: 702 км ПК2 непарна колія перегону Плиски-Крути під час слідування пасажирського поїзду № 773 сполученням Шостка-Київ на зупиночній платформі ОСОБА_5 . Із пояснень локомотивної бригади чоловік з велосипедом піднімався на посадочну платформу ОСОБА_5 , але втратив рівновагу і впав між платформою і рейками. На сигнали великої гучності чоловік не реагував, машиніст застосував екстрене гальмування. Наїзду на чоловіка попередити не вдалося. Нещасний випадок невиробничого характеру стався внаслідок порушення самим потерпілим «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 за №193/2663 (далі – Правила), а саме, п.п. 2.3, 2.16, 2.20. Правил, а саме: при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід; підходити ближче ніж на 0,5 метра до краю платформи після оголошення про подачу або прибуття поїзда до його повної зупинки; пішоходам забороняється знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння (а.с. 76-78).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись принципами розумності та справедливості, а також тим, що груба необережність батька позивачів сприяла виникненню шкоди і сам факт загибелі батька є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, дійшов висновку, що мінімальний розмір компенсації моральної шкоди слід визначити у розмірі по 150000,00 грн на кожного позивача.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, враховуючи наступне.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою, другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).
Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22).
У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді.
Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині 3 статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі, суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач (пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц).
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №477/874/19).
Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 13 липня 2023 року у справі № 203/2786/17, від 05 січня 2024 року у справі № 629/2371/23, від 07 лютого 2024 року у справі № 175/71/23.
З приписів ст. 76, 77, ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, електровоз ЧС-7 № 054 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», а машиніст електровоза перебував у трудових відносинах з відповідачем та під час виконання трудових обов`язків, здійснив наїзд на ОСОБА_4 , внаслідок чого, останній помер.
Встановивши, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок наїзду на нього потягу через перебування потерпілого безпосередньо на залізничній колії, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що АТ «Укрзалізниця» має нести відповідальність за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду, а позивачі як доньки загиблого, наділені правом вимагати відшкодування спричиненої їм моральної шкоди в результаті смерті батька.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено наявність підстав для звільнення його від відповідальності у зв`язку із тим, що завдання шкоди сталося внаслідок обставин непереборної сили або умислу потерпілого, з огляду на таке.
Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини 1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина 2 статті 1193 ЦК України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Отже, посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що шкода спричинена не з його вини, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричиненням шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, яких встановлено судом не було.
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При ньому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
З цього погляду можливість людини реалізувати своє право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує па розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.
Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.
Доводи апеляційної скарги про те, що моральна шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом ст. 1167, 1168, 1187 ЦК України власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом першої та апеляційної інстанції не встановлено.
Не обґрунтованими та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції є доводи скарги про відсутність доказів проживання позивачів однією сім`єю із загиблим та їх утримання загиблим, в силу приписів ч. 2 ст. 1168 ЦК України, не впливає на право позивачів, які є доньками ОСОБА_4 , на відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи відсутність вини відповідача в настанні смерті ОСОБА_4 та те, що смерть останнього сталася саме внаслідок його власної грубої необережності та порушення ним вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належною сатисфакцією моральної шкоди, завданої позивачкам у зв`язку із смертю батька, у конкретному випадку буде по 150000,00 грн кожній.
При визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції було враховано вимоги розумності та справедливості, встановлені судом обставини, майновий стан відповідача, глибину та тривалість моральних страждань позивачів, яких вони зазнали внаслідок смерті їх батька, характер та тривалість їх немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди.
Висновком експерта № 135 КЗ «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 21.08.2021 встановлено, що в крові від трупа ОСОБА_6 виявлений етанол в концентрації 3,3 г/л, що по відношенню до живої особи на момент настання смерті може відповідати ступеню тяжкого алкогольного сп`яніння.
Також, апеляційний суд враховує, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок його грубої необережності, а саме знаходження потерпілого на залізничних коліях у стані тяжкого отруєння алкоголем, що відповідно до ч.2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру шкоди визначеного судом першої інстанції до стягнення, оскільки ця обставина була врахована при визначенні розміру моральної шкоди.
Крім того, в апеляційній скарзі представник АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції, яким стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди по 150000,00 грн кожній і відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Отже, вимоги про зменшення розміру стягнутої моральної шкоди в апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця не заявлялись.
Верховний Суд в своїй практиці щодо відшкодування шкоди завданої смертю дотримується позиції, що в будь-якому випадку володілець небезпечного об`єкта повинен відшкодовувати шкоду незалежно від його вини. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2023 року у справі № 592/13643/21).
Крім цього, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.04.2021 року у справі №450/4163/18 виснував, що обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку посилається заявник в апеляційній скарзі.
Таким чином, відсутність вини машиніста потяга та закриття у зв`язку з цим кримінального провадження не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, оскільки відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки наступає й за випадкове її завдання.
Доводи скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано стягнуто розмір моральної шкоди без утримання податків та обов`язкових платежів, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", який набрав чинності 23.05.2020, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом.
У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.
Тобто з 23.05.2020 пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».
Системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Отже, як до 23.05.2020, так після цієї дати чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. (Постанова Верховного Суду від 25.01.2023 року у справі № 598/438/21).
У постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 629/2371/23 вказано, що посилання касаційної скарги на не зазначення у резолютивних частинах оскаржуваних судових рішень відомостей про те, що моральна шкода підлягає виплаті без відрахування податків та обов`язкових платежів, не є підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень, з огляду на встановлений податковим законодавством порядок оподаткування доходу платника податку, зокрема встановлений підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України припис щодо не включення до оподатковуваного доходу платника податку сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди,завданої життю та здоров`ю.
Таким чином, стягнута за рішенням суду з відповідача на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральна шкода, як компенсація перенесених позивачами моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму їх життя у розмірі 150000 грн, має бути стягнута без відрахування податків на інших обов`язкових платежів.
Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення та погодившись з висновком суду першої інстанції, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю батька позивачів внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 має бути визначений в сумі по 150000 грн кожній.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За викладених обставин, колегія суддів враховує подання апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» з вимогою відмови в задоволенні позовних вимог та приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» - без задоволення. 
Заявлені АТ «Українська залізниця» в апеляційній скарзі вимоги про відшкодування витрат на оплату судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги, задоволенню не підлягають, враховуючи, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 29 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16.04.2026.

Головуючий Судді: