ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 205/4889/24
провадження № 61-5538св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 ,
третя особа - орган опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , - ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 
23 жовтня 2024 року у складі судді Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Макарова М. О., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визнання майна особистою приватною власністю.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивований тим, що з 04 червня 1994 року до 04 лютого 1997 року та з 30 квітня 2003 року до 02 серпня 2006 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , у яких ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2 . 

Позивач вказував, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , 28 березня 1994 року, на підставі договору купівлі-продажу він придбав квартиру АДРЕСА_1 . Під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , у травні 2003 року, він продав вказану належну йому на праві особистої приватної власності квартиру, а на отримані від її продажу кошти у травні 2003 року придбав квартиру АДРЕСА_2 . 

Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , 
у яких народилася донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 померла. На час відкриття спадщини після її смерті питання щодо поділу майна подружжя ОСОБА_1 і 
ОСОБА_11 вирішено не було. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_10 є відповідачі, які звернулися до нотаріальної контори, 
і нотаріус завів спадкову справу. 

Позивач зазначав, що спірна квартира була придбана у період перебування 
у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , однак квартира не може вважатися спільним майном подружжя, оскільки була придбана за кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу належної йому на праві особистої приватної власності, та не може входити до складу спадщини після смерті ОСОБА_10 .

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 
2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру 
АДРЕСА_2 , загальною площею 63,5 кв. м, житловою площею 43,1 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що спірна квартира хоча і була придбана 
позивачем під час перебування його в зареєстрованому шлюбі вдруге 
з ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте є його особистою приватною власністю, оскільки кошти, отримані за відчуження належної особисто позивачу квартири, які він витратив на придбання спірної квартири, є особистою приватною власністю позивача.

Суд дійшов висновку, що позивач строк позовної давності не пропустив, оскільки між ним і спадкодавцем, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , не виникало жодних питань з приводу користування спірної квартирою та її поділу до моменту відкриття спадщини.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 
2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

28 квітня 2025 року представник ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 ,- ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій з урахуванням уточненої редакції касаційної скарги просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
01 квітня 2025 року й ухвалити у справі нове судове рішення, яким 
у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не застосували до спірних правовідносин позовну давність, відлік якої у цій справі почався з моменту порушення права одного із співвласників, тобто з 2012 року, коли позивач дізнався про те, що його колишня дружина звернулась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю.

Аргументи інших учасників справи

17 липня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_13 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 
23 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
01 квітня 2025 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що сам по собі факт придбання спірного майна 
в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Посилання в касаційній скарзі на пропуск строку позовної давності є необґрунтованим.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Новокодацького районного суду м. Дніпра.

Зупинено виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, в частині стягнення судового збору, 
а в частині визнання майна особистою приватною власністю зупинено його дію, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

11 серпня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

На підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 1994 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 
і зареєстрованого в реєстрі за № 2-1995, ОСОБА_1 належала квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано за ОСОБА_1 в ДБТІ в книзі № 123п за реєстровим номером 95.

04 червня 1994 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_7 

ОСОБА_1 і ОСОБА_7 мають повнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

04 лютого 1997 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 розірвано.

30 квітня 2003 року ОСОБА_1 і ОСОБА_7 вдруге зареєстрували шлюб.

24 травня 2003 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_14 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П. 
і зареєстрований в реєстрі за № 1878, відповідно до умов якого ОСОБА_1 продав ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_1 . Вартість квартири зазначена 15 079,00 грн.

26 травня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С. П. і зареєстрованого в реєстрі за № 1904, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_15 квартиру 
АДРЕСА_2 . Вартість вказаної квартири сторони визначили у сумі 11 435,00 грн.

02 серпня 2006 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 розірвано.

07 січня 2009 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 і змінила прізвище на ОСОБА_7 .

У шлюбі у ОСОБА_8 і ОСОБА_10 народилася донька ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 
2012 року, у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_1 , ОСОБА_17 про усунення перешкод у користуванні власністю, стягнення матеріальної та моральної шкоди (справа № 2-1270/11) вселено ОСОБА_10 у квартиру АДРЕСА_2 . У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно.

Із спадкової справи № 7/2024, заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Медяник В. А. відомо, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 до нотаріальної контори звернулися ОСОБА_2 - син і ОСОБА_3 - мати.

ОСОБА_10 на час смерті була зареєстрована у квартирі 
АДРЕСА_2 .

Неповнолітня донька ОСОБА_10 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 09 грудня 2009 року зареєстрована у квартирі 
АДРЕСА_2 .

Розпорядженням голови адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради від 12 лютого 2024 року № 50-р встановлено піклування над дитиною ОСОБА_5 . Призначено ОСОБА_4 піклувальником над дитиною ОСОБА_5 .

Заперечуючи проти заявлених вимог,  ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , просив застосувати строк позовної давності 
(т. 1, а. с. 154, 155).

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Згідно зі статтею 16 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», який був чинним на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення»
Сімейного кодексу України (далі - СК України) цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до
01 січня 2004 року, норми СК застосовуються в частині лише тих прав 
і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Отже, порядок набуття спільного майна та його правовий режим в цій справі визначався КпШС, тут і далі - у редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири.

Стаття 22 КпШС встановлювала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, 
є його спільною сумісною власністю, а стаття 24 КпШС передбачала, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює
і чинний СК України (статті 57, 60, 63 СК)

Конструкція статті 22 КпШС і статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними
в період шлюбу.

Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що 
є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того
з подружжя, який її спростовує (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).

Установивши, що спірна квартира хоча і була придбана позивачем під час перебування його в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте за кошти, отримані позивачем за відчуження належної позивачу квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що спірна квартира 
є особистою приватною власністю позивача.

Аргументів щодо незгоди з цим висновком в касаційній скарзі немає.

Заперечуючи проти заявлених вимог,  ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , просив застосувати строк позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться 
у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, 
а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, 
є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 
23 вересня 2015 року всправі № 6-258цс15).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), 
а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21, від 29 квітня 2024 року у справі 
№ 522/3192/21, від 02 серпня 2024 року у справі № 289/2115/21, від 
03 листопада 2025 року у справі № 761/25624/20.

Суди попередніх інстанцій, установивши, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_12 не виникало жодних питань з приводу користування спірною квартирою та її поділу до моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , коли позивачеві стало відомо, що із заявами про прийняття спадщини після її смерті за законом звернулися спадкоємці, дійшли правильного висновку про те, що строк позовної давності у цій справі позивач не пропустив.

Аргументи заявника про те, що позивач з 2012 року не міг не знати про те, що між ним і ОСОБА_12 існував спір щодо користування спірною квартирою, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 13 квітня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2012 року у справі 
№ 2-1270/11, є безпідставними, оскільки предметом спору у справі № 2-1270/11 було усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, а не її поділ. Вимоги щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя позивач у справі № 2-1270/11 не заявляла, рішення щодо її поділу не ухвалювалось.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником 
у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 
23 жовтня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 
01 квітня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , - ОСОБА_6  залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 
2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання і дію рішення Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року, яке залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська