Справа № 438/1145/24 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А. Т. 
Провадження № 22-ц/811/3562/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: ОСОБА_1 та його представника - 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
представника ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , 
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , 
представника Комунального некомерційного підприємства
«Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської
міської ради - Мазай А.О.,
представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 ,
представника ОСОБА_10 - ОСОБА_11 ,
представника ОСОБА_12 - ОСОБА_13 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , законного представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_4 до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

01 липня 2024 року позивач ОСОБА_4 та як законний представник малолітнього ОСОБА_6 , 2018 року народження, звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради, у подальшому КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у 2018 його дружина ОСОБА_14 через вагітність перебувала під диспансерним наглядом у жіночій консультації КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради та готувалася до планового кесаревого розтину за рекомендацією лікарів.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 забрали на операцію, під час якої були декілька невдалих спроб інтубації, несвоєчасно проведена трахеотомія, а також загалом несвоєчасно проведено кесарський розтин. Внаслідок неналежного надання медичної допомоги в дружини розвинулася постреанімаційна хвороба, Надія була переведена до відділення анестезіології та інтенсивної терапії КНП «Львівська обласна клінічна лікарня» де ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 
Окрім того, через невдалі спроби інтубації трахеї, неправильно обрану тактику лікування (пізнє проведення трахеотомії) та несвоєчасно розпочату операцію кесаревого розтину медичні працівники заподіяли непоправної шкоди здоров`ю його сину, ОСОБА_15 . На момент народження настали незворотні зміни центральної нервової системи дитини через тривалу підгостру періодичну гіпоксію-ішемію, яку дитина перенесла під час операції. 
Як наслідок його син є особою з інвалідністю підгрупи А та потребує постійного стороннього догляду. Це підтверджується Медичним висновком №12 про дитину-інваліда віком до 18 років від 13 травня 2019р.
У зв`язку із вказаними обставинами було розпочате кримінальне провадження №12018140100000534 щодо неналежного виконання медичними працівниками лікарні, зокрема ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки, а саме смерть ОСОБА_14 .
У ході судового розгляду справи в суді першої інстанції, 22 січня 2024 року обвинувачені ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 звернулися до суду з клопотаннями про звільнення їх від кримінальної відповідальності за ч.ч.1, 2 ст.140 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.
22 січня 2024 року Бориславський районний суд Львівської області постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання вказаних обвинувачених закрив кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст.284 КПК України та звільнив їх від кримінальної відповідальності за ч.ч. 1,2 ст.140 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.
ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на момент надання медичної допомоги ОСОБА_14 перебували у трудових відносинах з Відповідачем і у вересні 2018 року брали на різних етапах безпосередню участь у наданні їй медичної допомоги. У зв`язку з неналежним виконанням вказаними лікарями своїх професійних обов`язків настали тяжкі наслідки для ОСОБА_6 , а саме незворотнє ураження на момент народження: «Мікроцефалія внаслідок перенесеного гіпоксично-ішемічного ураження ЦНС важкого ступеня, симптоматична епілепсія. Затримка психомоторного розвитку».
У зв`язку із захворюванням ОСОБА_6 ним було витрачено значну кількість грошових коштів на лікування сина та придбання лікарських засобів на загальну суму (згідно чеків) 19 163,74 гривень.
Внаслідок неналежного виконання медичними працівниками Відповідача своїх професійних обов`язків настали тяжкі та непоправні наслідки для здоров`я ОСОБА_6 , а це своєю чергою, призвело до заподіяння істотної моральної шкоди дитини, а також йому, через біль сина, за постійне безпорадне споглядання за фізичними і душевними стражданнями дитини, за усвідомленням, що нічого і ніколи не зміниться у стані сина, за необхідність постійного спеціалізованого догляду (і зонд ставити, змінювати, і катетер…).
З врахуванням зазначених обставин позивач на підставі ст.ст.15,16,23,1166,1167,1172,1195,1197,1200 ЦК України, просив:
стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на його користь 19 163,74 гривень як відшкодування матеріальної шкоди:
стягнути КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на його користь 1 000 000 гривень як відшкодування моральної шкоди;
стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_6 5 000 000 гривень як відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.1-13).
Крім того, 01 липня 2024 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 (2009 р.н) та малолітнього ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради, у подальшому КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вранці ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 приїхала в пологове відділення КНП «ЦМЛ м. Борислава» на плановий кесаревий розтин. Лікарі поспіхом готувалися до операції, яка мала бути звичайною плановою, не перевіривши наявності всього необхідного. Внаслідок неналежного надання медичної допомоги ОСОБА_16 , проведення кесарського розтину лише о 18 год. 45 хв, хоча операція розпочалась о 12 год 45 хв, у ОСОБА_17 розвинулася пост реанімаційна хвороба. ОСОБА_14 була переведена до відділення анестезіології та інтенсивної терапії КНП «Львівська обласна клінічна лікарня» де ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла.
Причиною смерті, згідно з Висновком експерта (комісійна судово-медична експертиза) №8-9, є субторальна енцефаломаляція головного мозку, що виникла внаслідок порушення функції дихання через невдалі спроби проведення інтубації при проведенні анестезіологічного забезпечення вагітній під час операції кесаревого розтину, яка у подальшому своєму перебігу ускладнилася двобічною бронхопневмонією, гнійним ендоміометритом, некротизуванням тканини печінки та нирок з розвитком полі органної недостатності, що підтверджується даними протоколу патологоанатомічного дослідження та результатами судово-медичної експертизи кусочків внутрішніх органів трупа ОСОБА_14 . 
У зв`язку із вказаними обставинами було розпочате кримінальне провадження №12018140100000534 щодо неналежного виконання медичними працівниками лікарні, зокрема ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки, а саме смерть ОСОБА_14 .
У ході судового розгляду справи в суді першої інстанції, 22 січня 2024 року обвинувачені ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 звернулися до суду з клопотаннями про звільнення їх від кримінальної відповідальності за ч.ч.1, 2 ст.140 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.
22 січня 2024 року Бориславський районний суд Львівської області постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання вказаних обвинувачених закрив кримінальне провадження на підставі п1 ч.2 ст.284 КПК України та звільнив їх від кримінальної відповідальності за ч.ч.1, 2 ст.140 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України.
ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 на момент надання медичної допомоги ОСОБА_14 перебували у трудових відносинах з Відповідачем і у вересні 2018 року брали на різних етапах безпосередню участь у наданні їй медичної допомоги.
У висновку експерта (комісійна судово-медична експертиза) №8-9 (далі - висновок експерта №8-9), зокрема у розділі «Підсумки», зазначено: «Враховуючи дані медичної документації та результати судово-медичної експертизи кусочків внутрішніх органів ОСОБА_14 комісія вважає, що при своєчасному та правильному наданні медичної допомоги вагітній ОСОБА_14 , а саме при своєчасному проведенні заходів відновлення функцій дихання, смерть ОСОБА_14 можна було б уникнути.
У зв`язку із смертю ОСОБА_14 його витрати на поховання становлять 45850 гривень із яких - 7850 витрати на поховання та 38000 вартість надгробного пам`ятника.
На час смерті ОСОБА_14 в неї на утриманні було троє дітей: малолітній ОСОБА_6 (2018 р.н), малолітній ОСОБА_5 (2009 р.н) та неповнолітній ОСОБА_3 (2005 р.н). ОСОБА_3 є студентом другого курсу денної форми навчання рівня «бакалавр», відповідно частка середньомісячного доходу кожного становить 1/4 (з врахуванням частки, яка припадала нас саму ОСОБА_14 ).
Загальні витрати у зв`язку з смертю годувальника становлять 384 399,75 гривень
Внаслідок неналежного виконання медичними працівниками відповідача своїх професійних обов`язків настали тяжкі наслідки - смерть ОСОБА_14 , а це, в свою чергу, призвело до заподіяння істотної моральної шкоди дітям покійної, які осиротіли через втрату матері, а також її чоловікові.
З врахуванням зазначених обставин позивач на підставі ст.ст.15,16,23,1166,1167,1172,1195,1197,1200 ЦК України, просили:
стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_4 45850 грн. як відшкодування матеріальної шкоди (витрати на поховання);
стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_3 86 559,75 грн. як відшкодування матеріальної шкоди (втрата годувальника);
стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_5 96 789 грн як відшкодування матеріальної шкоди (втрата годувальника);
стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_6 201 042 грн як відшкодування матеріальної шкоди (втрата годувальника);
стягнути КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_4 2 000 000 гривень як відшкодування моральної шкоди;
стягнути КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_3 1 000 000 гривень як відшкодування моральної шкоди;
стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_6 1 000 000 гривень як відшкодування моральної шкоди;
стягнути КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_5 1 000 000 гривень як відшкодування моральної шкоди (т.1 а.с.111-124).
Оскаржуваним рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та законного представника ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_14 задоволено частково.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_4 45 850 грн. як відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_3 86559,75 грн. як відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_5 96798 грн. як відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_6 201042 грн. як відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_4 1 000 000 грн. як відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_3 1 000 000 грн. як відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_5 1 000 000 грн. як відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_6 1000 000 грн. як відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_4 та законного представника ОСОБА_6 до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я ОСОБА_6 задоволено частково.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_4 19 163,74 грн. як відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_4 1 000 000 грн. як відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_6 4000000 грн. як відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради в дохід держави судовий збір у розмірі 4494.13 грн. (позовні вимоги майнового характеру) та 135 000 грн. 00 коп. (позовні вимоги немайнового характеру), всього 139 494.13 грн. . 
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що висновок експерта №8-9 за результатами комісійної судово-медичної експертизи, проведеної Комунальним закладом Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи», не відповідає вимогам законності, обґрунтованості, незалежності, об`єктивності та повноти дослідження, а відтак не може бути належним та допустимим доказом у даній справі.
Висновок щодо невідповідності дій лікарів акушерів-гінекологів при наданні медичної допомоги ОСОБА_14 клінічним протоколам з акушерської та гінекологічної допомоги зроблено на підставі наказів Міністерства охорони здоров`я України, які втратили чинність.
В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що якісний рівень фактично наданої медичної допомоги ОСОБА_14 був неналежним, а сам факт смерті пацієнтки не свідчить про неналежну якість наданої медичної допомоги.
Матеріали справи не містять доказів, які б достовірно встановлювали фактичну глибину наркозу, що дозволяла б розпочинати оперативне втручання після короткочасної сатурації у ОСОБА_14 .
Крім того, не встановлено, хто зобов`язаний був визначати початок та закінчення кожної стадії глибини наркозу пацієнтки.
Вважає, що в ОСОБА_14 був септичний стан, який підтверджується морфологічними змінами, але не внесений в клінічний діагноз, в патологоанатомічний діагноз, а порушення реологічних властивостей крові є ключовим механізмом, який лежить в основі розвитку ускладнень при сепсисі, включаючи септичний шок та поліорганну недостатність.
Реалізовуючи свої процесуальні права, заявляв клопотання про призначення у справі судово-медичної експертизи, однак у задоволенні такого безпідставно відмовлено судом, незважаючи на те, що встановити наявність чи відсутність у його діях вини можливо виключно із застосуванням спеціальних знань галузі медицини.
Вироком суду за результатами розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140100000534 від 02 лютого 2018 року, не встановлено його вину у заподіянні шкоди життю та здоров`ю ОСОБА_14 та ОСОБА_6 .
Судом не встановлено черговості дій кожного з учасників надання ОСОБА_14 медичної допомоги з врахуванням спеціалізації та субординації лікарів в операційній для визначення ступня їх вини у разі наявності такої.
Просить рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Крім того, рішення суду першої інстанції оскаржило Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради.
12 грудня 2025 року КНП ЦМЛ м. Борислава Бориславської міської ради звернулося із клопотанням про відмову від апеляційної скарги.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року прийнято відмову Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м.Борислава» Бориславської міської ради від апеляційної скарги на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року.
Закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , законного представника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_4 до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь у справі на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
18 грудня 2025 року поступило додаткові пояснення представника третьої особи ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради (т.10 а.с.227-242).
15 січня 2026 року від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надійшла відповідь на пояснення представника третьої особи ОСОБА_8 - ОСОБА_9 із долученням договору про виконання рішення суду лікарнею в добровільному порядку.
15 січня 2026 року від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому просять відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
16 січня 2026 року від представника третьої особи ОСОБА_12 - ОСОБА_18 надійшов відзив на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради.
22 січня 2026 року від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 надійшла відповідь на відзив представника третьої особи ОСОБА_12 - ОСОБА_18 у якому просить суд даний відзив не брати до уваги через його необґрунтованість та безпідставність.
23 січня 2026 року Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому просить відхилити апеляційну скаргу а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року залишити без змін.
28 січня 2026 року Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради подало відповіді на відзив поданий представником ОСОБА_12 - ОСОБА_18 та на пояснення представника третьої особи ОСОБА_8 - ОСОБА_9 у яких просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 а також пояснення представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , представника ОСОБА_10 - ОСОБА_11 , представника ОСОБА_12 - ОСОБА_13 , на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради Мазай А.О., ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 24 лютого 2005 року, укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_19 , після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_20 » (а.с.160 т.1);
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15 вересня 2018 року ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки - батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_14 (а.с.156 т.1);
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 12 червня 2009 року ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьки - батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_14 (а.с.158 т.1);
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 17 липня 2005 року ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьки - батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_14 (а.с.159 т.1);
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 28 вересня 2018 року ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 32 років (а.с.157 т.1).
Також судом встановлено, що ОСОБА_14 була госпіталізована в пологове відділення КНП «Центральної міської лікарні м. Борислава» Бориславської міської ради 07 вересня 2018 року з діагнозом стан після операції кесаревого розтину, IV вагітність ІІІ пологи, неповноцінність рубця на матці, прееклампсія легкого ступеня.
Лікуючим лікарем був лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 прибула в пологове відділення на плановий кесарський розтин. Оперативне втручання мали проводити лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_1 , лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_8 , лікар-анестезіолог ОСОБА_10 . Без належної підготовки до операції ОСОБА_14 забрали в операційну.
Після п`яти невдалих спроб інтубації, в пацієнтки наступила зупинка серця, роботу якого лікарям вдалося відновити. У зв`язку з неадекватним диханням пацієнтці слід було накласти трахеостому. Лікар-хірург ОСОБА_12 відмовився накладати трахеостому. Внаслідок неналежного надання медичної допомоги ОСОБА_16 , кесарський розтин проведено лише о 18.45 лікарями санавіації, хоча операція розпочалась о 12.45, у пацієнтки розвинулася постреанімаційна хвороба. 
ОСОБА_14 була переведена до відділення анестезіології та інтенсивної терапії КНП «Львівська обласна клінічна лікарня», проте ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла. На момент народження настали незворотні зміни центральної нервової системи для дитини через тривалу підгостру періодичну гіпоксію-ішемію, яку дитина перенесла під час тривалого відтермінування кесаревого розтину. Після народження ОСОБА_21 був транспортований реанімобілем і госпіталізований у відділення реанімації новонароджених КНП ЛОР ЛОДКЛ «Охмадит».
Крім цього зазначені обставини, наявність складу цивільного правопорушення підтверджується, дослідженими судами наступними доказами, зокрема: медичною документацією, висновками клініко-експертної комісії ДОЗ ЛОДА, Висновком комісійної судово-медичної експертизи.
За Висновком за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги ОСОБА_14 , 1985 р.н., в КНП «Бориславська МЛ» та КНП «ЛОКЛ», зазначено:
«Надання анестезіологічної допомоги гр. ОСОБА_14 не відповідало уніфікованому клінічному протоколу «Надання медичної допомоги хворим зі складною інтубацією трахеї», затвердженому наказом МОЗ України №430 від 03.07.2006. Медична документація ведеться з порушенням вимог наказу МОЗ України від 14 лютого 2012 № 110.
Патологія анестезіологічного забезпечення операції кесарева розтину, а саме невдала інтубація трахеї та неправильно обрана тактика лікування (пізнє проведення трахеостомії) призвели до летального кінця. З моменту початку операції і невдалої інтубації о 12 годин 45 хвилин 14.09.2018 до моменту виконання трахеостомії о 16 годин 30 хвилин 14.09.2018 минуло 3 години 35 хвилин. При цьому з 13 годин 40 хвилин згідно записів у медичній документації діагностовано неадекватне дихання через маску та визначено необхідність проведення трахеостомії. Також в історії пологів відсутні записи щодо передопераційного огляду анестезіологом, або іншими суміжними спеціалістами вагітної, яка планово готувалась до кесаревого розтину (згідно з записів в медичній документації), а відповідно, і втраченої можливості завчасної діагностики вищенаведених патологій».
В експертному висновку (додаток до Висновку за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги ОСОБА_14 , 1985 р.н., в КНП «Бориславська МЛ» та КНП «ЛОКЛ»), вказано: «Надання медичної допомоги гр. ОСОБА_14 не відповідало уніфікованому клінічному протоколу «Надання медичної допомоги хворим зі складною інтубацією трахеї», затвердженому наказом МОЗ України №430 від 03.07.2006.
Медична документація ведеться з порушенням вимог наказу МОЗ України від 14.02.2012 № 110: відсутні записи в медичній документації згідно вкладиша № 2 до форми № 096/о «Історія вагітності та пологів» щодо спостереження за породіллею після кесаревого розтину; відсутні стандартні «Інформована згода на кесарів розтин» згідно Додатку 1 наказу МОЗ №977 від 27.12.2011 та «Епікриз операції кесаревого розтину» згідно Додатку 6 наказу МОЗ №977 від 27.12.2011; відсутня «Поінформована згода пацієнтки на метод розродження після попередньо проведеного кесаревого розтину (згідно Додатку №3 наказу МОЗ №976 від 27.12.2011) із вибором вагітною методу розродження.
Патологія анестезіологічного забезпечення операції кесарева розтину, а саме невдала інтубація трахеї та неправильно обрана тактика лікування (пізнє проведення трахеостомії) призвели до летального кінця. Проте, з моменту початку операції і невдалої інтубації о 12 годин 45 хвилин 14.09.2018 до моменту виконання трахеостомії о 16 годин 30 хвилин 14.09.2018 минуло 3 години 35 хвилин. При цьому з 13 годин 40 хвилин згідно записів в медичній документації діагностовано неадекватне дихання через маску та визначено необхідність проведення трахеостомії. Також в історії пологів відсутні записи щодо передопераційного огляду анестезіологом, або іншими суміжними спеціалістами вагітної, яка планово готувалась до кесаревого розтину (згідно записів в медичній документації), а відповідно і можливості завчасної діагностики вищенаведених патологій.
Випадок материнської смертності гр. ОСОБА_14 слід вважати попереджуваним».
У Висновку за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги дитині ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зазначено:
«У дитини ОСОБА_22 мало місце важке гіпоксично-ішемічне ураження ЦНС, яке зумовлене важкою внутрішньоутробною гіпоксією, яка призвела до важких незворотних змін головного мозку дитини гіпоксичного характеру; формування мікроцефалії, спастичного тетрапарезу, псевдобульбарного синдрому та структурної епілепсії, затримки психомоторного розвитку.
Надання медичної допомоги в КНП «ЦМЛ м. Борислава» не відповідає уніфікованому клінічному протоколу, затвердженому наказом МОЗ України від 28 березня 2014 року № 225 «Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації медичної допомоги з початкової, реанімаційної і післяреанімаційної допомоги новонародженим в Україні».
В КНП «ЦМЛ м. Борислава» не розроблено, не затверджено, не погоджено в структурному підрозділі з питань охорони здоров`я державної адміністрації локальний клінічний протокол за профілем наданої медичної допомоги.
Медична документація в КНП «ЦМЛ м.Борислава» ведеться з порушенням вимог наказу МОЗ України від 14.02.2012 № 110».
У Висновку комісійної судово-медичної експертизи №8-9, зокрема у розділі «Підсумки» якого зазначено:
лікарями акушер-гінекологами не було розпочато операцію кесаревого розтину після стабілізації стану вагітної ОСОБА_14 , а тому комісія вважає, що надання меддопомоги вагітній не відповідало вимогам клінічного протоколу з акушерської допомоги «Кесарів розтин», затвердженого наказом № 977 від 27.12.2011 «Про внесення змін до наказу МОЗ України від 15.12.2003 року №582 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги» (п. 3);
враховуючи термін вагітності та встановлений діагноз «Прееклампсія легкого ступеня» вагітна потребувала щоденного спостереження в умовах стаціонару, а тому рішення відпустити вагітну додому було не правильним та не відповідало вимогам наказу №676 від 31.12.2004 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги» (п. 5);
наявність «неповноцінності рубця матки» не підтверджено ні клінічними даними в записах мед документації, ні результатами додаткових інструментальних досліджень, зокрема УЗД, ні під час проведення операції кесаревого розтину, а тому комісія вважає, що показів до проведення операції кесаревого розтину в ургентному порядку не було (п. 7);
комісія вважає, що враховуючи клінічну симптоматику описану в мед карті, ризик тяжкості інтубації вагітної ОСОБА_14 лікарем-анестезіологом оцінено правильно, а ступінь операційно-наркозного ризику, оцінено неправильно, оскільки даних про наявність системних захворювань у вагітної ОСОБА_14 у представленій документації немає (п. 8);
відповідно до цього дії лікаря-анестезіолога ОСОБА_10 були неправильними та не відповідали вимогам «Клінічного протоколу надання медичної допомоги хворим зі складною інтубацією трахеї», затвердженого наказом № 430 МОЗ України від 03.07.2006, оскільки при неефективних спробах інтубації трахеї ОСОБА_14 він не використав вчасно ларингеальну маску, не провів екстрену конікотомію, не провів трахеотомію (п. 11, 12);
проте, слід зазначити, що набір для проведення конікотомії повинен бути в будь-якому закладі, а навички проведення конікотомії повинні бути у кожного кваліфікованого лікаря, а тому всі лікарі, які були присутні в операційній могли провести конікотомію. Провести трахеотомію вагітній ОСОБА_14 повинен був лікар-анестезіолог ОСОБА_10 та усі лікарі хірургічної спеціальності, зокрема акушер-гінекологи ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , лікар-хірург ОСОБА_23 , ЛОР-лікар ОСОБА_24 . Комісія вважає, що трахеотомія вагітній ОСОБА_14 було проведено із запізненням (п. 15);
враховуючи те, що проведення трахеотомії входить у функціональні обов`язки лікаря-хірурга, важкий стан вагітної ОСОБА_14 , та не проведення цих заходів лікарем анестезіологом, комісія вважає, що на час прибуття лікаря-хірурга вагітна ОСОБА_14 потребувала проведення трахеостомії, дії лікаря-хірурга були не правильними та він повинен був здійснити накладення трахеостоми вагітній ОСОБА_14 , а відтермінування накладення трахеостоми впливало на погіршення стану, як матері так і дитини (п. 16);
дії лікаря-анестезіолога ОСОБА_10 при проведенні анестезіологічного забезпечення були неправильними, оскільки після невдалих спроб інтубації не використано вчасно інші заходи забезпечення функціонування дихання вагітній ОСОБА_14 (п. 17);
дії лікаря акушер-гінеколога ОСОБА_1 були неправильними, оскільки операцію кесаревого розтину вагітній ОСОБА_14 розпочато без належної підготовки, після стабілізації стану вагітної, а саме після накладення ларингеальної маски вагітній ОСОБА_14 о 13.30 год. необхідно було терміново провести розродження шляхом операції кесаревого розтину (п. 19);
за несвоєчасність проведення кесаревого розтину відповідальність несуть лікарі акушер-гінекологи ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (п. 22);
завідувачем хірургічного відділення лікарем-хірургом ОСОБА_12 не проведено трахеотомію вагітній ОСОБА_14 (п. 24);
враховуючи дані медичної документації та результати судово-медичної експертизи кусочків внутрішніх органів трупа гр. ОСОБА_14 , комісія вважає, що при своєчасному та правильному наданні медичної допомоги вагітній ОСОБА_14 , а саме при своєчасному проведенні заходів відновлення функцій дихання, смерть гр. ОСОБА_14 можна було б попередити (п. 32).
відтермінування операції кесаревого розтину вагітній ОСОБА_14 з метою родорозрішення негативно впливало на стан плоду, а саме у дитини була тривала періодична гіпоксія-ішемія, що розвинулась внаслідок порушення функцій дихання та серцебиття вагітної ОСОБА_14 та спричинила виникнення незворотних змін центральної нервової системи (п. 36);
враховуючи записи представленої на експертизу медичної документації, комісія вважає, що для попередження виникнення гіпоксично-ішемічного ураження центральної нервової системи у дитини, необхідно було провести ретельну підготовку до проведення операції кесаревого розтину; при виникненні ускладнень у вагітної ОСОБА_14 у вигляді порушення функцій дихання та серцебиття, необхідно було якомога швидше розпочати операцію кесаревого розтину з метою скорочення тривалості дії гіпоксії на організм дитини. Ці дії повинні були виконати лікарі акушер-гінекологи ОСОБА_1 та ОСОБА_8 . Крім того, лікар анестезіолог ОСОБА_10 повинен був вчасно провести комплекс заходів з метою стабілізації функції дихання вагітної ОСОБА_14 (п. 37);
гіпоксично-ішемічне ураження головного мозку дитини ОСОБА_6 відбулось внутрішньоутробно, у період від початку анестезіологічного забезпечення при проведенні операції з кесаревого розтину о 12.35 год до моменту народження дитини о 18.45 год., основною причиною такого ураження була тривала підгостра періодична гіпоксія-ішемія, яку дитина перенесла під час проведення вагітній ОСОБА_14 операції з кесаревого розтину і дитина була незворотно уражена на момент народження (п. 39-40);
гіпоксично-ішемічне ураження головного мозку дитини ОСОБА_6 відбулось внутрішньоутробно у період від початку проведення анестезіологічного забезпечення вагітній ОСОБА_14 о 12.45 год до моменту народження дитини о 19.10 год. Основною причиною такого ураження була тривала підгостра періодична гіпоксія-ішемія, яку дитина перенесла під час проведення вагітній ОСОБА_14 операції з кесаревого розтину і дитина була незворотно уражена на момент народження. Наявні у дитини ОСОБА_6 захворювання, а саме «Мікроцефалія внаслідок перенесеного гіпоксичного ішемічного ураження ЦНС важкого ступеня, симптоматична епілепсія з частими щоденними фокальними нападами з вторинною генералізацією, спастичний тетрапарез в стадії відсутності самообслуговування, затримка психомоторного розвитку» є незворотними. Вказані захворювання виникли внаслідок того, що під час анестезіологічного забезпечення вагітній ОСОБА_14 лікарем-анестезіологом ОСОБА_10 при неефективних спробах інтубації трахеї вагітної ОСОБА_14 не проведено комплекс заходів з метою стабілізації функції дихання вагітної ОСОБА_14 ; завідувачем хірургічного відділення лікарем-хірургом ОСОБА_23 не проведено трахеостомію вагітній ОСОБА_14 ; лікарями акушер-гінекологами ОСОБА_1 та ОСОБА_8 не проведено розродження вагітної ОСОБА_14 шляхом кесарського розтину після стабілізації її стану (п. 47, 49) (т.1 а.с.34-42)
22 жовтня 2024 року відповідачем подано клопотання про призначення комплексної судово-медичної експертизи (т.2 а.с.99-211).
Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 18 листопада 2024 року у задоволенні клопотання КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради відмовлено (т.3 а.с.108-111).
09 грудня 2024 року третя особа по справі ОСОБА_1 подав клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи (т.3 а.с.140-158).
09 грудня 2024 року КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської подала клопотання про забезпечення доказів шляхом призначення судово-медичної експертизи (т.3 а.с.159-177).
12 грудня 2024 року третя особа по справі ОСОБА_10 подав заяву про забезпечення доказів шляхом призначення судово-медичної експертизи (т.4 а.с.1-13).
Ухвалами Бориславського міського суду Львівської області від 26 грудня 2024 року у задоволенні клопотань КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, ОСОБА_1 про призначення експертизи відмовлено (т.4 а.с.51-60).
Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 07 січня 2025 рокувідмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_10 про забезпечення доказів шляхом призначення комісійної судово медичної експертизи (т.4 а.с.95-99).
Викликані для надання роз`яснень та допитані в суді першої інстанції експерти ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 підтримали наданий Висновок комісійної судово-медичної експертизи №8-9 в повному обсязі (т.7 а.с.32-49).
07 серпня 2025 року КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради подало чергову заяву про призначення по справі повторної комісійної судово-медичної експертизи (т.9 а.с.71-79)
Тому суд першої інстанції з врахуванням раніше наданих пояснень експертів ухвалою від 02 вересня 2025 року обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи у даній справі (т.9 а.с.183-188).
Оцінюючи доводи представників відповідача, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог та їх представників в частині недоведеності вини ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 суд першої інстанції правильно зазначив, що закриття кримінального провадження відносно третіх осіб згідно ухвали Бориславського міського суду Львівської області від 22 січня 2024 року у справі №436/1156/20 з підстав, передбачених п.5 ч.1 ст. 284 КПК України не є реабілітуючою підставою.
Відповідно ст. 49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до вимог ст. ст. 1172, 1174 ЦК України, передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто, особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.
Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов`язково необхідно враховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов`язаннях і не набуває будь-яких особливостей. До таких обставин частина перша зазначеної норми відносить виконання трудових (службових) обов`язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов`язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену цим працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).
На момент вчинення протиправних, за твердженням позивачів, дій, ОСОБА_1 , який перебував на посаді лікаря акушер-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», ОСОБА_8 , яка перебувала на посаді лікаря-акушера-гінеколога акушерсько-гінекологічного відділення КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава», ОСОБА_31 , який перебував на посаді лікаря анестезіолога по сумісництву відділення анестезіології з ліжками інтенсивної терапії КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава». та ОСОБА_12 , який перебував на посаді завідувача хірургічним відділенням «Центральна міська лікарня м. Борислава» та виконували свої трудові обов`язки, у зв`язку з чим цивільно-правову відповідальність за спричинені позивачам шкоду роботодавець, відповідач у справі.
Зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної, є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.
За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 у справі №755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18) зазначив, що у деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам.
Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта.
Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника.
Згідно з ч. 4 ст. 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» лікар не несе відповідальності за здоров`я хворого в разі відмови останнього від медичних приписів або порушення пацієнтом встановленого для нього режиму.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі №755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18 вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.
Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2023 у справі №523/10085/19 (пункт 58), Верховний Суд звертав увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21).
На розгляді Бориславського міського суду Львівської області перебувало вищезгадане кримінальне провадження, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018140100000534 від 02 жовтня 2018 року за обвинуваченням третіх осіб у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме у вчиненні неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.140 КК України та у вчиненні неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки неповнолітньому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.140 КК України. ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в даному кримінальному провадженні наданий статус потерпілого.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження.
Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №398/571/15ц зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
Таким чином, обвинувачені ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 були обізнані щодо характеру прийняття відповідного процесуального рішення суду, зокрема, те, що підстави прийняття такого рішення суду мають нереабілітуючий характер, і висловили свою згоду на таке закриття кримінального провадження з нереабілітуючої підстави.
Суд зазначає, що закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п.1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодування заподіяної її діяннями шкоди.
Подання клопотання про закриття кримінального провадження за закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності є правом обвинуваченого, однак це не спростовує нереабілітуючий характер відповідної підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив покликання представника відповідача про безпідставність позовних вимог на те, що його вина не встановлена вироком суду чи іншими судовим рішенням, оскільки це суперечить нормам закону.
Виправдувального вироку у кримінальному провадженні немає, а закриття справи у зв`язку з закінченням строку давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3. Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19 тощо.
У цій справі обов`язок щодо спростування доводів позивача та доведення відсутності вини ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 у завданні позивачам шкоди покладається на сторону відповідача та третіх осіб (оскільки вони заперечували проти позовних вимог), які будь-яких належних та допустимих доказів на спростування презумпції вини заподіювача шкоди та позиції позивача не надали.
З урахуванням встановлених обставин справи, на підставі досліджених письмових доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачами доведено наявність факту заподіяння їм діями відповідача (який не є безпосереднім завдавачем шкоди, але зобов`язаний її відшкодувати в силу вимог закону, як роботодавець винуватця) матеріальної та моральної шкоди, та те, що між такими діями та заподіяною шкодою, є безпосередній причинний зв`язок, а відповідачем не спростовано відсутність протиправності дій та вини в завданні такої як матеріальної та моральної шкоди.
Доводи сторони відповідача та третіх осіб щодо порушень порядку призначення експертизи в рамках кримінального провадження, суд першої інстанції вважав необґрунтованими, оскільки вирішення питання щодо наявності чи відсутності порушень у кримінальному провадженні, відповідно до положень діючого ЦПК України до компетенції судів не відноситься.
Окрім того, відповідно до п. 1 Положення про бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів та республіканське бюро (Автономної Республіки Крим), що затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 р. № 6, бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів та республіканське бюро (Автономної Республіки Крим) (в подальшому - бюро) є державними спеціалізованими установами, що входять до структури закладів охорони здоров`я України. Основною діяльністю бюро є проведення судово-медичних експертиз, що призначаються особою, яка проводить дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з метою дослідження на підставі спеціальних знань матеріальних об`єктів, що містять інформацію про обставини справи.
Відповідно до п.1.3. Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, що затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 р. № 6, система судово-медичної служби України складається з: 13.1. Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, 1.3.2. Республіканського бюро судово-медичної експертизи (Автономна Республіка Крим), 1.3.3. Бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів.
Пунктом 2.4.1. даної Інструкції визначає, що участь кількох експертів є обов`язковою при проведенні експертиз у справах про притягнення до кримінальної відповідальності медичних працівників за професійні правопорушення;
Проведення цих експертиз здійснюється у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичних експертиз управлінь охорони здоров`я обласних(а в м. Києві та м. Севастополі - міських, оскільки дані міста мають спеціальний статус відповідно до Конституції України) виконавчих комітетів, у відділі комісійних експертиз республіканського бюро (Автономної Республіки Крим), а також у судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України. Тобто, з урахуванням наведеного, експертна комісія Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи», яким проведено експертизу, мало право проводити таку експертизу.
Дослідивши документи, які були подані сторонами, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дозволило суду дійти висновку про часткове задоволення позовних вимог в обох позовах.
Далі, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
За змістом ч.1 ст.49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Відповідно до ст. 24 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована 27.02.1991), держави-учасниці визнають право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров`я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров`я. Держави-учасниці намагаються забезпечити, щоб жодна дитина не була позбавлена свого права на доступ до подібних послуг системи охорони здоров`я. У ч. 2 цієї ж статті Конвенції зазначено, що держави-учасниці домагаються повного здійснення цього права, зокрема, вживають заходів щодо: надання матерям належних послуг по охороні здоров`я у допологовий і післяпологовий періоди (п. «d»).
У ч. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя. У ч. 3 цієї ж статті Закону закріплено, що з цією метою держава вживає заходів щодо: забезпечення надання необхідної медичної допомоги всім дітям; надання матерям належних послуг з охорони здоров`я у допологовий і післяпологовий періоди.
Згідно з ст. 80 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров`я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника.
Згідно із ст. 78 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні, фармацевтичні працівники та фахівці з реабілітації зобов`язані: сприяти охороні та зміцненню здоров`я людей, запобіганню і лікуванню захворювань, своєчасно надавати кваліфіковану медичну, лікарську та реабілітаційну допомогу, у тому числі з використанням методів і засобів телемедицини (п. «а»).
За вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи, якою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Відповідно до ч.1ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи - підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.
Суд вважає, що надані стороною позивачів письмові докази а саме: Експертний висновок від 03 травня 2019 року додаток №4 (т.1.а.с.28-30), висновок за результатами клініко-експертної оцінки про надання медичної допомоги ОСОБА_6 додаток №5 (т.1 а.с.31-33), висновок комісійної судово-медичної експертизи №8-9 від 09 серпня 2019 року (т.1 а.с.34-42) в сукупності з поясненнями експертів даних в суді першої інстанції повністю доводять винуватість третіх осіб, які перебували у трудових відносинах КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, а саме в неналежному рівні надання медичної допомоги, що призвело до смерті ОСОБА_14 та ушкодження здоров`я ОСОБА_6 , та спричинення позивачам матеріальної та моральної шкоди.
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної, є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.
Як зазначено у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту».
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;
зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;
у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;
завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;
гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілих. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілих або позбавлення можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;
по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Отже, Суд наголошує, що як вже було зазначено вище, аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Водночас позивачі мають довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.
Верховний Суд звертав увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21).
У постанові Верховного Суду від 25.09.2023 у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
У ході розгляду справи позивачами за допомогою належних засобів доказування доведено факт завдання їм шкоди за участю відповідача, як і той факт, що працівники відповідача - треті особи є заподіювачами шкоди.
Отже, позивачами в даній справі доведено як факт завдання їм шкоди саме діями третіх осіб ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , так і причинний зв`язок між такими діями третіх осіб та негативними наслідками, які настали у зв`язку зі смертю ОСОБА_14 та у зв`язку з ушкодженням здоров`я ОСОБА_6 .
Як зазначено вище, стороною відповідача та третіми особами, на яких в даній цивільній справі покладається обов`язок щодо спростування доводів позивачів та доведення відсутності вини ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 та ОСОБА_12 у завданні шкоди позивачам (оскільки вони заперечували проти позовних вимог) будь-яких належних та допустимих доказів на спростування позиції позивачів не надано.
Отже, в ході розгляду справи стороною позивачів доведено наявність підстав для покладення на відповідача (який не є безпосереднім завдавачем шкоди, але зобов`язаний її відшкодувати в силу вимог закону, як роботодавець винуватця-заподіювача шкоди) обов`язку щодо відшкодування завданої шкоди.
За даними цивільного позову позивачами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , законним представником малолітнього позивача ОСОБА_6 та неповнолітнього позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 заявлено вимоги про стягнення матеріальної шкоди з КНП «КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, а саме:
-на користь ОСОБА_4 45 850 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень 00 коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з витратами на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.
-на користь ОСОБА_3 86 559,75 грн. (вісімдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень сімдесят п`ять коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника.
-на користь ОСОБА_5 96 798 грн. (дев`яносто шість тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень 00 коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника.
-на користь ОСОБА_6 201 042 грн. (двісті одна тисяча сорок дві гривні 00 коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно з роз`яснень, наведених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги та обряди) тій особі, яка понесла ці витрати, тому вимога про стягнення витрат на поховання може пред`являтись як особами, які мають право на відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю годувальника, так і сторонніми потерпілому громадянами і організаціями, що фактично понесли ці витрати.
Витрати понесені ОСОБА_4 на поховання та спорудження надгробного пам`ятника належним чином підтверджені поданими до суду документами та підлягають до задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується дитині до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років) (п. 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України).
На день смерті ОСОБА_14 в неї на утриманні було троє дітей: малолітній ОСОБА_6 (2018 р.н.), малолітній ОСОБА_5 (2009 р.н.) та неповнолітній ОСОБА_3 (2005 р.н.). Суд враховує, що ОСОБА_3 є студентом денної форми навчання рівня освіти «бакалавр». Згідно з Довідки НУ «Львівська політехніка» від 24.06.2024 №16137/24 ОСОБА_3 закінчує навчання 30.06.2026.
Колегія погоджується із проведеним розрахунком позивачами щодо середньомісячного доходу ОСОБА_14 у розмірі 3723,00 (три тисячі сімсот двадцять три гривні 00 копійок). Оскільки, на утриманні ОСОБА_14 було троє дітей, відповідно частка середньомісячного доходу кожного становить 1/4 (з врахуванням частки, яка припала на саму ОСОБА_14 ).
ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ). На момент смерті матері - новонароджений:
3723,00 х 1/4 = 930,75 грн. на місяць;
12 місяців х 18 років = 216 місяців;
930,75 х 216 = 201 042 грн.
ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ). На момент смерті матері - 9 років 4 місяці;
3723,00 х 1/4 = 930,75 грн. на місяць;
18 років - 9 років 4 місяці = 8 років 8 місяців;
12 міс. х 8 років + 8 місяців = 104 місяці;
930,75 грн. х 104 місяці = 96 798 грн.
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ). На момент смерті матері - 13 років 2 місяці:
3723,00 х 1/4 = 930,75 грн. на місяць;
18 років - 13 років 2 міс. = 4 роки 10 місяців;
12 міс. х 4 роки + 10 міс. = 58 місяців;
А також період від досягнення повноліття до завершення навчання з 16.07.2023 до 30.06.2026:2 роки 11 міс. = 35 місяців.
930,75 грн. х 93 місяців = 86559,75 грн.
Отже, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягають такі витрати, які підтверджуються наявними у справі доказами.
ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ). На момент смерті матері - новонароджений: відтак розмір матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника для нього становить 201 042 грн. (двісті одна тисяча сорок дві гривні 00 копійок).
ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ). На момент смерті матері - 9 років 4 місяці: відтак розмір матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника для нього становить 96 798 грн. (дев`яносто шість тисяч сімсот дев`яносто вісім гривень 00 копійок).
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ). На момент смерті матері - 13 років 2 місяці: відтак розмір матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника для нього становить 86559,75 грн. (вісімдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 75 копійок).
ОСОБА_4 витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника становлять 45 850 грн. (сорок п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень 00 коп.).
Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з позицією представника третьої особи ОСОБА_8 - ОСОБА_34 щодо порядку застосування вимог ст. 1202 ЦК України в частині тривалості виплати, зокрема не більше трьох років.
У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 304/936/19 зазначено: «Тлумачення положень статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого».
У постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 686/1866/22 касаційний цивільний суд вказав: «страхове відшкодування особі, яка має право на отримання страхового відшкодування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України (дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років)), може здійснюватися одним із таких способів: 1) шляхом виплати щомісячних платежів до досягненням особою відповідного віку, за умови відсутності випадків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 1202 ЦК України, для стягнення одноразового платежу; 2) шляхом виплати одноразової виплати (але не більше як за три роки наперед) у разі існування випадків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 1202 ЦК України, та подальшої виплати щомісячних платежів до досягненням особою відповідного віку із виключенням суми одноразової виплати».
Позивачами ОСОБА_4 і законним представником малолітнього позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 заявлено вимоги про стягнення матеріальної шкоди з КНП «КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, а саме: на користь ОСОБА_4 19 163,74 грн. (дев`ятнадцять тисяч сто шістдесят три гривні 74 коп.) як відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з витратами на придбання ліків та лікування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 1199 ЦК України, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо.
На підтвердження понесених витрат позивачем до позовної заяви подані належні докази, які стороною відповідача не ставились під сумнів. Загальний розмір матеріальної шкоди, заподіяної ОСОБА_4 , становить: 19 163,74 грн. (дев`ятнадцять тисяч сто шістдесят три гривні 74 коп.).

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Суд враховує, що позивачами було подано дві позовні заяви з різними вимогами у зв`язку з різними наслідками.
Моральна шкода позивачів у зв`язку з смертю ОСОБА_14 (дружини та матері):
1. ОСОБА_4 просив стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на свою користь 2 000 000 грн. (два мільйони грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.
2. ОСОБА_3 просив стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на свою користь 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.
3. ОСОБА_4 просив стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_5 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.
4. ОСОБА_4 стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_6 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.
Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Слід привернути увагу до ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою ми маємо право на справедливу сатисфакцію. У цьому контексті варто акцентувати увагу на правозастосувальній практиці Європейського суду з прав людини, яка, згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права та підлягає до застосування національними судами України. У справі «Шмалько проти України» (2004) Європейський суд з прав людини вказав на таке: «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення».
У ч. 5 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Обґрунтовуючи факт завдання моральної шкоди позивачі та їхні представники вказували, що втрата дружини та матері є непоправною, такою що змінила все їхнє життя, адже чоловік залишився без дружини, а троє дітей осиротіли без матері.
Враховуючи вимоги розумності та справедливості, неможливості відшкодувати в повному обсязі моральної шкоди, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю та страждань, яких зазнали позивачі у зв`язку з смертю ОСОБА_14 , моральну шкоду оцінено позивачами на суму 5000000,00 грн. (п`ять мільйонів гривень 00 коп.) з розрахунку по 1000000,00 гривень кожній дитині померлої ОСОБА_14 та 2000000,00 гривень чоловікові - ОСОБА_4 .
Обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди здійснено на підставі ст. ст.23, 1168 ЦК України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Верховний Суду Постанові Великої Палати від 05.12.2018 справа №210/5258/16-ц, чітко визначив основоположні засади для формування компенсаторного механізму, зазначивши:
«89. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
90. У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий».
У Постанові Верховного Суду колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 31 січня 2019 року справа № 617/1642/16-к, провадження № 51- 4580 км 18 вказано:
«У пункті 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене Конституцією га багатьма нормативно-правовими актами.
Критерії, якими суд керувався при визначені розміру моральної шкоди, закріплені у ч. 3 ст. 23 ЦК України та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 квітня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнали позивачі, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих і суспільних стосунках, неможливість відновлення попереднього стану, втрата найближчої людини.
Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.
В рішенні ЄСПЛ у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» від 28.05.1985 зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.
Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевних страждань, фізичного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Суд першої інстанції, оцінивши всі фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та законного представника ОСОБА_6 , 2018 р.н., ОСОБА_5 , 2009 р.н. до Комунального некомерційного підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору та беруть участь на стороні відповідача ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 .
Моральна шкода позивачів у зв`язку з ушкодженням здоров`я ОСОБА_6 , визначена в розмірі:
1. ОСОБА_4 просив стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на свою користь 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.
2. ОСОБА_4 стягнути з КНП «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради на користь ОСОБА_6 5 000 000 грн. (п`ять мільйонів грн. 00 коп.) як відшкодування моральної шкоди.
Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 05.12.2018 справа № 210/5258/16-ц, визначив основоположні засади для формування компенсаторного механізму, зазначивши, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимог розумності і справедливості.
З позиції доктрини природного права, центром якого і є принципи справедливості, розумності й добросовісності, а також визнання життя людини і людської гідності найвищими спільними цінностями справедливим слід вважати присудження найбільших компенсацій саме у зв`язку з моральною шкодою, завданою каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи. Європейський суд з прав людини стоїть на позиції, що можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні особисті немайнові блага, слід розцінювати як один із виявів верховенства права.
Верховний Суд у своїй Постанові від 16 червня 2022 року у справі №344/17277/20 вказав: «Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю».
В ході розгляду даної цивільної справи беззаперечно встановлено, що завдання ОСОБА_4 моральних та душевних страждань у зв`язку з інвалідизацією сина, необхідністю його постійного стороннього догляду як дитини з інвалідністю підгрупи А, а також завдання ОСОБА_6 моральних та душевних страждань, поєднаних з фізичним болем, судомами, повною залежністю від постійного стороннього догляду, є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню на засадах розумності, виваженості та справедливості.
Апелянтом ОСОБА_1 та третіми особами особами, які заперечували проти позову в цій частині, не спростовано за допомогою належних засобів доказування відсутності причинного зв`язку між діями третіх осіб і тими негативними наслідками, які для настали й існують на даний час для здоров`я ОСОБА_6 та будуть існувати довічно через незворотність ураження на момент його народження.
Проте саме на відповідача покладено обов`язок щодо спростування доводів позивачів.
Фактично вся позиція третіх осіб як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції в даній справі звелася до заперечення доводів позивачів та посилання на відсутність наданих стороною позивачів належних доказів у справі, а також полягала в прагненні ОСОБА_1 призначити ще одну судово-медичну експертизу на основі суб`єктивної оцінки матеріалів справи та необхідності надання відповідей, ще на 49 питань (т.3 а.с.140-158), про що судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено.
Однак, правила доказування в медичних справах розподіляють предмет доказування для кожної із сторін, про що вже йшлося вище.
При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд також враховує поведінку медичних працівників, третіх осіб, як після надання ними медичної допомоги 14.09.2018, так і протягом всього судового розгляду даної цивільної справи.
Суд наголошує, що мораль, розумність, справедливість є тими критеріями, які повинні враховуватися при розгляді справ про наслідки медичної допомоги неналежності якості, особливо, що стосується непоправного ушкодження здоров`я дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У преамбулі Закону України «Про охорону дитинства» охорону дитинства в Україні визначено як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і для забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток і виховання в сімейному оточенні, який встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
У принципі 2 Декларації прав дитини, проголошеної ГА ООН від 20.11.1959 вказано: дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумове, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» (2017) зазначено: «Наразі існує широкий консенсус - включаючи в міжнародному праві - на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси».
Системно проаналізувавши вітчизняне законодавство у сфері охорони здоров`я, норми ЦК України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, міжнародно-правові акти у сфері охорони здоров`я, рішення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, враховуючи конкретні фактичні обставини справи, суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі:
1 000 000,00 грн. (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_4 у зв`язку з смертю дружини ОСОБА_14 ;
1 000 000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_6 у зв`язку з смертю матері ОСОБА_14 ;
1 000 000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_3 у зв`язку з смертю матері ОСОБА_14 ;
1 000 000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_5 у зв`язку з смертю матері ОСОБА_14 ;
4 000 000,00 грн. (чотири мільйони гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_6 у зв`язку з ушкодженням його здоров`я;
1 000 000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_4 у зв`язку з ушкодженням здоров`я сина ОСОБА_6 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначені розміри моральної шкоди будуть справедливою сатисфакцією позивачам за моральні та душевні страждання (існуючі на даний час і ті, що мають довічний характер) внаслідок смерті члена сім`ї ОСОБА_14 (дружини та матері) та незворотного ушкодженням здоров`я ОСОБА_6 .
В іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди суд відмовив.
З таким розміром відшкодування моральної шкоди погодився і відповідач - Комунальне некомерційне підприємства «Центральна міська лікарня м. Борислава» Бориславської міської ради, представник якої в суді апеляційної інстанції підтримала раніше подану заяву про відмову від апеляційної скарги.
Щодо інших доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 незаконність об`єднання позовів та виправлення описки, то суд першої інстанції (суддя Ткачова С.М.) в резолютивні частині ухвали від 04 липня 2024 року у справі №438/1147 допустила технічну описку в одній цифрі та у номері провадження, при тому правильно зазначивши сторін і предмет справи, що нею цілком обґрунтовано було виправлено ухвалою від 18 жовтня 2024 року.
Щодо недопустимості висновку експерта №8-9 у зв`язку з втратою чинності окремих стандартів, на які покликалися експерти, то такі доводи апеляційної скарги спростовані в суді першої інстанції експертом ОСОБА_27 , який роз`яснив, «що незважаючи, що немає нового, а старий втратив чинність, лікарі користуються загальноприйнятими підходами до вирішення питання, зокрема кесаревого розтину». Більш детально про це зазначено у відзиві позивачів ОСОБА_32 та ОСОБА_33 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (v відзиву).
Колегія суддів зауважує, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його, що, в свою чергу, узгоджується із правовими висновками Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № 61-8732св20), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20), від 04 червня 2025 року у справі № 309/3659/21 (провадження № 61-3329св25).

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо суперечностей та недостовірності висновку експерта №8-9, недопустимість висновку КЕК, щодо ухвали про відмову у виправленні описки від 02 жовтня 2025 року, відсутності обвинувального вироку суду відносно нього, щодо недоведеності обставин, які мають значення для справи спростовуються обґрунтованими відзивами як самих третіх осіб та відповідача (т.11 а.с. 40-51, 68-87) так і відзивом позивачів (т.11 а.с.28-39).
У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
Отже, стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійсненні кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, суди не врахували, що спірні деліктні правовідносини виникли через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України, а регулюються нормами цивільного законодавства.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 січня 2026 року у справі № 761/16244/21.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 вересня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.