ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 531/2964/23
провадження № 61-15492св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),
відповідачка - ОСОБА_2 (позивачка за зустрічним позовом),
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Карлівської міської ради, Орган опіки і піклування Житомирської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчук Максим Олександрович, та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буряк Дмитро Миколайович, на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року у складі судді Герцова О. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Бутенок С. Б., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Виконавчого комітету Карлівської міської ради, про встановлення способу участі батька у вихованні дитини. 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 травня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 10 липня 2023 року (справа № 321/1544/22) було розірвано. 
У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає з матір`ю.
Посилаючись на те, що сторони вже тривалий час не проживають разом і не можуть дійти згоди щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з сином, позивач просив суд визначити способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 :
1) до досягнення дитиною п`ятирічного віку: 
кожна перша та третя середа місяця з 17 год 00 хв до 20 год 00 хв без присутності матері; 
кожна перша та третя субота місяця з 09 год 00 хв до 19 год 00 хв без присутності матері; 
2) після досягнення дитиною п`ятирічного віку: 
кожна перша та третя середа місяця з 17 год 00 хв до 20год 00 хв без присутності матері;
кожна перша субота місяця з 09 год 00. хв до 19 год 00 хв. без присутності матері;
кожні треті вихідні місяця (з 18 год 00 хв п`ятниці до 18 год 00 хв неділі) без присутності матері; 
3) у період шкільних канікул: 
перший та другий день (понеділок - п`ятниця), протягом осінніх канікул за місцем реєстрації батька, без присутності матері, кожного року; 
перший та другий день (понеділок - п`ятниця) протягом весняних канікул за місцем реєстрації батька, без присутності матері, кожного року; 
7 днів (починаючи з першого понеділка канікул) протягом зимових канікул за місцем проживання батька, без присутності матері;
30 днів (починаючи з 01 серпня до 30 серпня) протягом літніх канікул за місцем проживання батька, без присутності матері.
У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування Житомирської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Позов обґрунтовано тим, що з 17 травня 2019 року до 10 липня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Водночас, зважаючи на постійні сварки, ініційовані позивачем, фактично проживати окремо вони почали з вересня 2022 року. Син сторін ОСОБА_3 залишився проживати з матір`ю та перебуває на її повному утриманні. 
ОСОБА_1 проживає у Польщі та не бере участі у вихованні дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина. Він взагалі не цікавиться здоров`ям дитини, не спілкується з сином та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Позивач жодного разу не звертався до відповідачки стосовно побачення чи розмови з дитиною засобами телефонного зв`язку. 
Під час спільного проживання ОСОБА_1 неодноразово чинив психологічний та економічний тиск на відповідачку у присутності сина, що негативно впливало на його психіку та спричиняло їй та дитині моральні страждання. Зазначене підтверджується відомостями з Центру прав жінок у м. Познань.
У зв`язку із вчиненням позивачем насильства щодо неї, постійних погроз та сварок, які відбувалися у присутності дитини, їхній син не міг спокійно спати, а під час сварок бився головою об стіну, щоб позивач перестав кричати. За таких обставин вона фактично вимушена була рятуватися, тікаючи з сином до України. Їхні речі ОСОБА_1 до цього часу не надіслав.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 самоусунувся від участі у вихованні та утриманні сина, ОСОБА_2 просила суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідатиме найкращим інтересам дитини. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено ОСОБА_1 спосіб участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 : 
кожна перша та третя середа місяця з 17 год 00 хв до 20 год 00 хв, у присутності матері, за місцем реєстрації дитини; 
кожна перша субота місяця з 09 год 00 хв до 19 год 00 хв, у присутності матері, за місцем реєстрації дитини; 
кожні треті вихідні місяця (з 09 год 00 хв суботи до 18 год 00 хв суботи та з 09 год 00 хв неділі до 18 год 00 хв неділі) у присутності матері, за місцем реєстрації дитини.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536,80 грн. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що між позивачкою та відповідачем існує спір щодо участі батька у вихованні сина ОСОБА_3 .
Урахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, місце проживання дитини, а також бажання позивача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 частково та встановлення йому способу участі у вихованні сина шляхом періодичних тимчасових побачень з дитиною у присутності матері. Надання батькові можливості зберегти контакт з сином не порушує права та інтереси дитини.
Обставин, які б давали підстави для висновку про те, що спілкування позивача з сином перешкоджатиме нормальному розвитку дитини, суд не встановив. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач проживає окремо і його участь у вихованні сина обмежена через неприязні стосунки з матір`ю дитини. Водночас ОСОБА_1 має бажання підтримувати зв`язок із сином, що зокрема підтверджується зверненням до суду з позовом про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з сином.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи
У грудні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Янчук М. О., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині вирішення його позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
Як на підставу касаційного оскарження позивач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18 листопада 2020 року у справі № 759/1382/19, від 29 липня 2021 року у справі № 758/5545/18, від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20, від 01 липня 2020 року у справі № 138/96/17, від 07 червня 2023 року у справі № 607/2272/22, від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Крім того, посилається на порушення норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій формально застосували норми сімейного законодавства, однак не розкрили їх зміст через призму принципу найкращих інтересів дитини. Належно не оцінили пропорційність втручання у право батька на виховання дитини, а також необхідності та обґрунтованості обмежень участі батька у житті дитини, не встановили, чи є присутність матері на кожному побаченні виправданою та необхідною з точки зору психологічної безпеки дитини та не з`ясували, чи відповідає встановлений порядок спілкування реальним потребам малолітнього сина сторін, а не лише формальній матері дитини.
Суди не врахували усталену практику Верховного Суду, згідно з якою участь батька у вихованні дитини не може бути зведена до формального, контрольованого спостереження за дитиною у присутності іншого з батьків, а повинна передбачати можливість формування сталого, емоційного, особистісного зв`язку, що включає спільне дозвілля, автономне перебування дитини з батьком, виховний та побутовий складники такого спілкування.
Встановлений судами обмежений, фрагментарний та формально-дистанційний режим контактів фактично нівелює сутність батьківського статусу заявника, зводячи його до глядацької участі у житті дитини, що суперечить змісту Сімейного кодексу України (далі - СК України), правовим позиціям Верховного Суду та правовим стандартам Конвенції про захист прав людини, та основоположних свобод (далі - Конвенція). 
У грудні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буряк Д. М., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов.
Як на підставу касаційного оскарження відповідачка посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, 
від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15, від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20, та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги 
ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не врахували, що встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини з огляду на агресивні та насильницькі дії ОСОБА_1 стосовно матері та дитини, а також невчинення ним жодних дій щодо покращення своєї поведінки. 
Суди не надали оцінки наданим відповідачкою доказам щодо вчинення позивачем домашнього насильства. 
Крім того, вирішуючи питання про встановлення способу часті ОСОБА_1 у вихованні дитини, суди попередніх інстанцій не врахували розпорядку дня дитини, стану здоров`я та бажання бачити батька, якого вона не бачила понад три роки та може навіть не впізнати. 
Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на доводи ОСОБА_2 про те, що син сторін - ОСОБА_3 , є потерпілим від домашнього насильства, вчиненого у його присутності, ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 , у зв`язку чим вона тривалий час потребувала психологічної допомоги спеціалістів. 
Суди не надали оцінки доводам відповідачки про те, що ОСОБА_1 зруйнував їхнє з сином життя, безпідставно ініціював щодо неї кримінальне провадження, що унеможливило їх повернення до Польщі. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди не встановили, чи безпечними для дитини будуть побачення з батьком, який особисто участі у розгляді справи не брав, власної позиції стосовно налагодження контакту з сином суду не пояснив.
Крім того, суди попередніх інстанцій помилково не взяли до уваги докази, які підтверджують факт відсутності у власності позивача житла на території України.
Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, про доцільність позбавлення батьківських прав, коли батьки самоусунулися від виконання батьківських обов`язків та змінили країну проживання; від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц щодо тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України зокрема, що умовою для позбавлення батьківських прав є наявність винної поведінки, а також у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 щодо факторів, які можуть негативно впливати на фізичний розвиток дитини.
У січні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буряк Д. М., у якому відповідачка просила касаційну скаргу залишити без задоволення.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 грудня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчук М. О., на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 15 грудня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буряк Д. М., на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Янчук М. О., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано із Карлівського районного суду Полтавської області матеріали справи № 531/2964/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буряк Д. М., з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 14 листопада 2025 року; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У лютому 2026 року матеріали справи № 531/2964/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 травня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 10 липня 2023 року (справа № 531/1544/23) було розірвано.
У шлюбі у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Судовим наказом від 27 вересня 2023 року, виданим Карлівським районним судом Полтавської області у справі № 531/2712/23, стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів його щомісячного доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 26 вересня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з відповіддю Державної прикордонної служби України, наданою на виконання ухвали Карлівського районного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року, у період з 08 листопада 2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перетинав кордон 22 травня 2019 року, виїзд, пункт пропуску Київ (Жуляни) (6289 Київ - Познань) (т. 1 а. с. 77).
Відповідно до заяви Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради від 13 листопада 2024 року, на виконання ухвали Карлівського районного суду Полтавської області від 22 жовтня 2024 року, 06 листопада 2024 року спеціалісти Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради та працівники Житомирського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області здійснили спробу обстежити умови проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Під час інспектування помешкання з`ясувалося, що ОСОБА_1 зазначену квартиру відчужив та проживає за кордоном.
Зважаючи на зазначені обставини, а також те, що ОСОБА_2 разом з дитиною зареєстрована та проживає в м. Карлівці Полтавської області, Виконавчий комітет Житомирської міської ради повідомив про неможливість надати висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав (т. 2 а. с. 70).
Згідно з висновком Служби у справах дітей Виконавчого комітету Карлівськї міської ради від 30 червня 2025 року № 01-21/289, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 за кордоном, відсутність у нього власного житла в Україні, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Карлівської міської ради вважала недоцільним призначати побачення з дитиною в м. Житомирі. Крім того, зазначила, що дитина зареєстрована з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .
Щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Карлівськї міської ради зазначила про неможливість надати відповідний висновок, зокрема з огляду на відсутність ОСОБА_1 на території України (т. 2 а. с.136).
Згідно з довідкою Фонду «Центр прав жінок у м. Познані» (Республіка Польща) відповідачка у 2022 році зверталася до зазначеної організації з приводу отримання консультації спеціаліста щодо психологічного та економічного насильства з боку свого партнера.
У період 2021-2024 років ОСОБА_1 здійснював грошові перекази на рахунок ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 126 - 160).
На підтвердження участі у вихованні дитини надав суду фото та відеоматеріали 
(т. 1 а. с. 168-185, а. с. 198- 203), а також листування з судом та прокуратурою м. Познані з приводу викрадення неповнолітнього ОСОБА_5 та призначення йому представника (т. 1 а. с. 188 (зворот), а. с. 190 (зворот), а. с. 193 (зворот), а. с. 194).
Упродовж 2022-2023 року ОСОБА_1 сплачував медичне страхування за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Відповідно до довідки від 15 березня 2024 року ОСОБА_1 працює механіком відділу технічного обслуговуванняу «Storteboom Hamrol Sp. z o. o»
з 01 червня 2022 року. Він системно та сумлінно виконує покладені на нього завдання. В особистому житті він цінує сімейні цінності. Свою відданість роботі він мотивував турботою про сім`ю, у приватних розмовах висловлював турботу про сина ОСОБА_3 , а на дружину не скаржився. У стресових ситуаціях агресії не проявляє (т. 1 а. с. 192).
Згідно з характеристикою на дитину від 18 березня 2024 року, наданою директором Навчально-дитсадкового комплексу № 16 у м. Познані, ОСОБА_7 ніколи не виявляв страху чи відстороненості від свого батька, він завжди був радий його бачити, а батько завжди виявляв турботу та інтерес до сина, а також розпитував працівників дитячого садка про поточні справи 
(т. 1 а. с. 222).
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 . 
Звертаючись до суду з позовом про встановлення способу участі батька у вихованні дитини, ОСОБА_1 посилався на те, що вони з ОСОБА_2 вже тривалий час не проживають разом і не можуть дійти згоди щодо його участі у вихованні та спілкуванні з сином, а тому просив суд визначити способи його участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , шляхом встановлення періодичних тимчасових побачень з дитиною, за адресою його (позивача) місця проживання/реєстрації, без присутності матері.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, урахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, місце проживання дитини, а також бажання позивача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 частково та встановлення йому способу участі у вихованні сина шляхом періодичних тимчасових побачень з дитиною за місцем її реєстрації у присутності матері.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували усталену практику Верховного Суду, згідно з якою участь батька у вихованні дитини не може бути зведена до формального, контрольованого спостереження за дитиною у присутності іншого з батьків, а повинна передбачати можливість формування сталого, емоційного, особистісного зв`язку, що включає спільне дозвілля, автономне перебування дитини з батьком, виховний та побутовий складники такого спілкування.
Перевіривши доводи позивача, Верховний Суд виходить з такого.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Ухвалюючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками, інтереси кожного з батьків, а також інтереси суспільства, враховуючи, зокрема, те, що відбудова та розвиток держави значною мірою залежать від тих громадян, хто у майбутньому відіграватиме провідну роль у суспільних процесах.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства.
Суди попередніх інстанцій встановили, що між сторонами існує спір щодо участі ОСОБА_1 , який постійно проживає у Польщі та не має у власності житла на території України, у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , який зареєстрований та проживає з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
Служба у справах дітей Виконавчого комітету Карлівської міської ради надала свій висновок (від 30 червня 2025 року № 01-21/289), у якому зазначила про недоцільність призначення побачень з дитиною в м. Житомирі, зважаючи на перебування ОСОБА_1 за кордоном, відсутність у нього власного 
житла в Україні, а також проживання дитини з матір`ю за адресою: 
 АДРЕСА_2 .
Дослідивши зібрані у справі докази, урахувавши вік дитини, тривале проживання з матір`ю на території України, відсутність належного контакту дитини з батьком протягом тривалого часу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що найкращим інтересам дитини відповідатимуть періодичні тимчасові побачення з дитиною у присутності матері за місцем реєстрації дитини.
Визначений судом спосіб участі позивача у вихованні сина, за встановлених у цій справі обставин, не дає підстав для висновку про те, що його участь у вихованні дитини зведена до формального, контрольованого спостереження за дитиною у присутності матері. 
Порядок спілкування батька з дитиною, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
Присутність матері під час побачень батька з сином не матиме негативного впливу на можливість формування між ними сталого, емоційного, особистісного зв`язку, оскільки спрямована не на обмеження прав позивача, а зважаючи на малолітній вік сина сторін та тривалий період відсутності контакту з батьком, є необхідною для поступового налагодження довірливих стосунків між батьком та сином, спілкування та формування емоційної прив`язаності дитини до батька, що відповідає найкращим інтересам дитини. 
Водночас при істотній зміні обставин позивач має право ініціювати питання про зміну способу участі у вихованні сина.
Висновки судів, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі позивача.
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди попередніх інстанцій мали обмежити принцип рівності обох батьків у питаннях виховання їх сина, з огляду на агресивні та насильницькі дії ОСОБА_1 стосовно матері та дитини, а також невчинення ним будь-яких дій щодо покращення своєї поведінки. 
Вирішуючи позовні вимоги, суди встановили, що у 2022 році, перебуваючи у Польщі, ОСОБА_2 зверталася до Фонду «Центр прав жінок у м. Познані» з приводу отримання консультації спеціаліста щодо психологічного та економічного насильства з боку її партнера.
Водночас у період 2021-2024 років ОСОБА_1 здійснював грошові перекази на рахунок ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 126-160); у продовж 2022-2023 року позивач сплачував за медичне страхування ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 187).
Зважаючи на те, що матеріали справи не містять відомостей про звернення відповідачки до компетентних органів на території Польщі чи території України та, відповідно, прийняття ними рішення про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення домашнього насильства, чи інших правопорушень стосовно ОСОБА_2 , свідком яких був малолітній син сторін, суди попередніх інстанцій не мали правових підстав для відступу від рівності прав батьків при вирішенні питання щодо виховання їхнього спільного сина. 
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що на підтвердження факту вчинення позивачем стосовно неї домашнього насильства, ОСОБА_2 надала суду лише копію довідки від 30 жовтня 2023 року про те, що вона зверталася до Фонду «Центр прав жінок у м. Познані» у 2022 році та отримала консультації спаціаліста-психолога (т. 1 а. с. 223 (зворот), 224), копії електронного листування із спеціалістами зазначеного центру (т. 1 а.с. 245-250), копію її звернення до голови Карлівського районного суду Полтавської області (т. 1 а. с. 49-53); пояснення її подруги ОСОБА_9 , адресовані голові Карлівського районного суду Полтавської області (т. 1 а. с. 54); пояснення її подруги ОСОБА_10 , адресовані голові Карлівського районного суду Полтавської області(т. 1 а. с. 55-56).
Водночас у розумінні чинного цивільного процесуального закону зазначені документи не є належним доказами, які підтверджують вчинення позивачем домашнього насильства щодо відповідачки у присутності малолітнього сина.
У контексті наведеного доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили доказів, наданих нею на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, є безпідставними.
Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 в цілому заперечує стосовно визначення будь-якого способу участі ОСОБА_1 у вихованні їхнього спільного сина. Водночас, вона не довела, а суди не встановили обставин, які б давали підстави для висновку про те, що побачення сина з батьком є небезпечними для дитини та не відповідають її найкращим інтересам.
За таких обставин висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність правових підстав для обмеження ОСОБА_1 на участь у вихованні сина ОСОБА_3 , є правильним.
Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справах про права дітей та забезпечення їхніх найкращих інтересів, взаємна потреба батьків і дітей у сімейному контакті один з одним є чи не найважливішою складовою поняття «сімейне життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенції. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальній соціальній потребі, що переслідується, та не порушувати справедливий баланс, який повинен бути досягнутий між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення найкращих інтересів дитини («Странд Лоббен та інші проти Норвегії», заява № 37283/13, 
від 30 листопада 2017 року; «Хаддад проти Іспанії», заява № 16572/17, 
від 18 червня 2019 року).
Верховний Суд вважає необхідним зазначити, що у більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
Водночас будь-які дії, вчинені батьками стосовно дітей, мають бути спрямовані на забезпечення їх найкращих інтересів, зокрема, забезпечення їх розвитку у безпечному та спокійному середовищі, яке полягає не лише у фізичній безпеці та матеріальному забезпеченні дітей, а й у їх безпечному та стабільному емоційному стані. Наявність між ними стійкого особистісного конфлікту не має впливати на участь кожного з батьків у житті дітей та не може бути виправданням їх небажанню спільно вирішувати важливі питання стосовно життя дітей.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_11 . 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою 
статті 164 СК України.
Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_11 посилалася на те, ОСОБА_1 проживає у Польщі та не бере участі у вихованні сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям дитини, не спілкується з сином та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, жодного разу не звертався до відповідачки стосовно побачення чи розмови з дитиною засобами телефонного зв`язку, що свідчить про те, що він самоусунувся від участі у вихованні та утриманні сина, що є підставою для позбавлення його батьківський прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того ОСОБА_1 проживає окремо і його участь у вихованні сина обмежена через неприязні стосунки з матір`ю дитини. Водночас він має бажання підтримувати зв`язок із сином, що, зокрема, підтверджується зверненням до суду з позовом про встановлення способу участі у вихованні та спілкуванні з сином.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 про доцільність позбавлення батьківських прав, коли батьки самоусунулися від виконання батьківських обов`язків та змінили країну проживання; від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц щодо тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України зокрема, що умовою для позбавлення батьківських прав є наявність винної поведінки, а також у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 щодо факторів, які можуть негативно впливати на фізичний розвиток дитини.
Перевіривши доводи ОСОБА_2 , Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість. 
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав ОСОБА_2 визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі 
«Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду 
від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 
2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі 
№ 405/5236/20).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані 
статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року 
у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, 
від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі 
№ 213/2822/21.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі 
№ 753/2025/19).
Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 суди встановили:
ОСОБА_1 не самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, а позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини з огляду на те, що він проживає у Польщі, а ОСОБА_2 з сином - в Україні, у зв`язку з чим він звернувся до Районного суду Познані - Нове Місто і Вільда в Познані 4-ий відділ у справах сім`ї та неповнолітніх суду та районної прокуратури м. Познань. Таке звернення він обґрунтовував тим, що 23 червня 2023 року в супереч його волі ОСОБА_2 викрала дитину (т. 1 а. с. 188-194); 
у період 2021 - 2024 років ОСОБА_1 здійснював грошові перекази на рахунок ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 126-160); упродовж 2022-2023 років - сплачував медичне страхування за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;
участь позивача у вихованні дитини під час спільного проживання підтверджується фото та відеоматеріалами (т. 1 а. с. 168-185, а. с. 198-203). 
Зазначене дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків і суди таких обставин не встановили. Крім того, вона не довела, що позивач втратив інтерес до сина, а позбавлення його батьківських прав є необхідним та сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини. 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, 
від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання 
у касаційній скарзі ОСОБА_2 .
Верховний Суд вважає необхідним зазначити, що правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. А тому, задля забезпечення найкращих інтересів дитини, батьки мають налагодити співпрацю з метою забезпечення належного контакту між кожним із них з дитиною. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, правильно застосували норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та, надавши належну оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшли обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком. 
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційні скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчук Максим Олександрович, та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Буряк Дмитро Миколайович, залишити без задоволення.
Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк