П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року м. Київ

Справа № 362/457/24
Провадження № 22-ц/824/3467/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 25 березня 2026 року
Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: позивач    ОСОБА_1
відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визначення місця проживання дитини, -
В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини.
Позов обґрунтовано тим, що саме вона як матір дитини створила для дитини належні умови проживання та дитина забезпечена усі необхідним, позивачка просить визначити місце проживання її дочки разом із нею.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області про визначення місця проживання дитини. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач не давав згоду на реєстрацію дитини за місцем її проживання з матір`ю і між сторонами виникали суперечки з цього приводу.
Зазначає, що судом першої інстанції не було доведено того факту, що між сторонами відсутній спір.
Вказує, що доказами наявності спору є скріншот переписки сторін та відповідь Служби в справах дітей на звернення позивачки посприяти отримати згоду відповідача на реєстрацію дитини з матір`ю.
Також неможливість реєстрації без згоди відповідача підтверджує Лист відмова Виконкому Феодосіївської сільради від 10 вересня 2025 року.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до Київського апеляційного суду не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_3 в судове зхасідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлялвся належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 у відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що cторони є батьками дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 15 вересня 2020 рокуЗаконним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Колегія судів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в цій справі відсутній спір між батьками з приводу визначення місця проживання дитини з огляду на те, що.
У вказаній справі предметом спору є визначення місця проживання дітиниразом з матір'ю.
Відповідач у вказаній справі участі не приймав, з відзивом на позовну заяву та апеляційну скаргу як до суду першої інстанції так і до апеляційного суду не звертався..
Також колегія судів зазначає. що саме звернення позивача з таким позовом до суду свідчить про наявність спірних правовідносин між сторонами.
Під час ухвалення судового рішення суд першої інстанції посилався те, що до матеріалів справи не долучено доказів, відповідно до яких позивач заперечує проти проживання дитини з матірю.
Отже, як зазначено вище, даний спір та звернення до суду з вищевказаним позовом було ініційовано матір'ю дитини, з якою дитина і так фактично проживалаі продовжуєпроживати.
В свою чергу, батько дитини ( відповідач ) не вимагав та не вимагає зміни місця проживання дітей.
Разом з тим, колегія судів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до висновків Верховного Суду у справі № 757/555/22 від 29 листопада 2023 року зазначено, що:
«- по-перше, у випадку, коли суд вважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову;
- по-друге, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.
Натомість у справі, яка переглядається, саме по собі пред`явлення ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Позивачка як у касаційній скарзі, так і в судах попередніх інстанцій наголошувала на тому, що відповідач не заперечує проти проживання дитини разом з нею лише в зв`язку з тим, що вона подала заяву про залишення позову про відшкодування додаткових витрат на дитину без розгляду. Зазначала, що відповідач неодноразово погрожував відібрати дитину, у зв`язку з чим вона й звернулася до суду з цим позовом.
Верховний Суд наголошує на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі».
Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20).
Отже, з вказаного вбачається, що відсутність спору характерна тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань.
Разом з тим, відповідно до правових висновків Верховного Суду, саме по собі звернення позивача з позовом свідчить про те, що між сторонами наявні неврегульовані питання, а тому висновок суду про безпідставність позову є необґрунтованим.
Крім того, відсутність заперечень батька не свідчить про відсутність спірних правовідносин.
Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що між сторонами наявні спірні правовідносини про визначення місця проживання дитини.

Щодо суті позовних вимог.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
За змістом ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина 1). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.(частина 4).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У частині першій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини суд крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлює та надає належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справи щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримується балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивачкою за своїм місцем проживання створені належні умови для проживання, виховання та розвитку неповнолітньої .
Неповнолітня ОСОБА_4 тривалий час, а саме з вересня 2022 року постійно проживає разом з матір`ю, де відвідує дитячий заклад.
Крім того, позивачка має облаштовану квартиру, постійне місце роботи та достатній рівень доходів для утримання дітей.
На час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання ОСОБА_4 з батьком буде мати більш позитивний вплив.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 не заперечував проти того, щоб дитина мешкали разом з позивачкою, оскільки у матеріалах справи відсутні такі заперечення.
Виходячи з обставин цієї справи, суд зважує на необхідність розвитку дитини у спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості.
Зважаючи на рівність прав батьків щодо дітей, існування між ними суперечностей з приводу участі відповідача у її вихованні, враховуючи, що батьки не змогли забезпечити доброзичливе спілкування один з одним та самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання неповнолітніх, суд, з огляду на встановлені у справі обставини, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з матір'ю.
Крім того, суд зазначає, що батько дитини, який беззаперечно відіграє важливу роль у житті та розвитку ОСОБА_4 , має права та обов'язки щодо неповнолітньої нарівні з матір'ю незалежно від того з ким будуть проживати дитина.
Визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з матір'ю не призведе до обмеження прав відповідача у вихованні дитини та участі у її житті.
Також, у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з донькою, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що позов підлягає задоволенню
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з її матір'ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна