ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"23" лютого 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/3228/25	
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.
при секретарі судового засідання Меленчук Т.М.
розглянувши справу №916/3228/25

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ” (65049, м. Одеса, Адміральський проспект, буд. 7, кв. 1; код ЄДРПОУ 42955493)
До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” (67582, Одеська обл., Лиманський район, с. Ліманка, вул. Шкільна, 3; код ЄДРПОУ 32398592)
За участі третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Одеської митниці (65078, м. Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, буд. 21А; ЄДРПОУ 44005631)
про стягнення 49957,00 грн.

За участі:
Від позивача: Варгаракі І.М., довіреність
Від відповідача: Данілова М.В., довіреність
Від 3-ї особи: не з`явився 

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” про стягнення 49957,00 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.08.2025р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ” від 13.08.2025р. вх. № ГСОО 3314/25 залишено без руху. Встановлено позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної, які визначено судом в ухвалі суду. Повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ”, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ГПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.
27.08.2025р. до господарського суду Одеської області позивачем супровідним листом були надані докази та пояснення, в підтвердження усунення недоліків позовної заяви, які були визначені судом в ухвалі господарського суду Одеської області від 18.08.2025р. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.09.2025р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ” до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3228/25. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст.166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.
16.09.2025р. до суду Товариством з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” надано клопотання, відповідно до якого відповідач просив суд призначити розгляд справи №916/3228/25 у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, відповідно до ч. 7 ст.252 ГПК України.
16.09.2025р. до суду відповідачем надано відзив.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.09.2025р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” від 16.09.2025р. вх. № ГСОО 28686/25 задоволено. Призначено судове засідання щодо розгляду справи по суті на "20" жовтня 2025 р. о 10:00, із викликом учасників справи у судове засідання. 
23.09.2025р. до суду позивачем надано відповідь на відзив.
01.10.2025р. до суду відповідачем надано заперечення.
Клопотання від 13.08.2025р., за вх.25372/25 про витребування доказів залишено судом без задоволення, у зв`язку з відсутністю конкретизації у вказаному клопотанні відповідно документів щодо витребування яких клопоче позивач.
20.10.2025р. на задоволення клопотання представника відповідача за вх.32467/25 від 16.10.2025р. суд оголосив перерву (без початку заслуховування вступних слів) у розгляді справи по суті до 03.11.2025р. о 12:00, із викликом учасників справи в судове засідання. Резервна дата 17.11.2025р. об 11:00.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.11.2025р. постановлено здійснювати розгляд справи №916/3228/25 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "17" листопада 2025 р. о 13:00. Запропоновано позивачу надати свої пояснення стосовно поданих відповідачем клопотань у строк до 12.11.2025р. включно. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 17.11.2025р. о 13:00.
05.11.2025р. до суду позивачем надано пояснення. 
06.11.2025р. до суду представником Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” надано клопотання про залучення третьої особи, відповідно до якого відповідачем було зазначено суду щодо необхідності залучення Одеської митниці до участі у справі, як третьої особи на стороні відповідача, оскільки існує прямий вплив на її права та обов`язки, адже спір про правомірність дій митного брокера щодо коригування митної вартості безпосередньо стосується законності реалізації повноважень митного органу.
06.11.2025р. до суду відповідачем надано клопотання про виклик свідка, заява від 06.11.2025р. (за вх.35208/25) про виклик свідка залишена судом без задоволення, оскільки за діючим ГПК України у суду відсутня можливість викликати та допитувати в судовому засіданні в якості свідка особу, яка зазначена в клопотанні, за відсутності в матеріалах справи нотаріально посвідченої заяви свідка.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.11.2025р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” від 06.11.2025р. задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Одеську митницю. Відкладено підготовче засідання на "10" грудня 2025 р. о 14:00. 
01.12.2025р. третьою особою надано письмові пояснення.
10.12.2025р. суд, без оформлення окремого документа, постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 26.01.2026р. об 11:30, із викликом учасників справи в судове засідання.
26.01.2026р. судом було оголошено перерву по розгляду справи по суті до 02.02.2026р. о 09:30, із викликом учасників справи в судове засідання. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.01.2026р. повідомлено учасників справи про судове засідання, яке відбудеться "02" лютого 2026 р. о 09:30. Резервна дата 16.02.2026р. о 10:00. 
16.02.2026р. суд повідомив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення і проголошення судового рішення на 23.02.2026р. о 09:50.
У судовому засіданні 23.02.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 23.02.2026 року., з врученням повного рішення учасниками того ж дня.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд встановив.

Позивачем в обґрунтування поданого позову було зазначено суду, що 13.12.2022 року між сторонами було укладено Договір №23/22 про надання брокерських послуг та декларацій товарів від 13.12.2022 року.
За поясненнями позивача, у 2025 році для здійснення своєї статутної діяльності, Товариство з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ” уклало зовнішньоекономічні контракти.
За посиланням позивача, 10.01.2025р. ним укладено контракт №760/25, за умовами якого продавець продає, а позивач купує мережеві комплектуючи елементи за ціною та обсягах, зазначених в інвойсах, які є невід`ємною частиною контракту. Згідно з пунктами 1.1., 1.2. Контракту продавець продає, а покупець купує мережеві комплектуючи що зазначено в комерційному інвойсі lпv. No.: SNР-20250109 від 10.01.2025р. в кількості за цінами і на умовах, викладених в рахунках. За умовами Контракту оплата Продукції була здійснена в повному обсязі покупцем до отримання товару. Ціна упаковки і маркування включена в ціну товару. 
Як вказує позивач, на підставі Контракту від 10.01.2025 № 760/25 та за інвойсом від 10.01.2025 SNР-20250109, позивач ввіз на митну територію України товари, визначені в цьому інвойсі - мережеві комплектуючи елементи. 
За посиланням позивача, 11.01.2025р. ним укладено контракт №20250111, за умовами якого продавець продає, а позивач купує металеві вуличні шафи за ціною та обсягах, зазначених в інвойсах які є невід`ємною частиною контракту. Згідно з пунктами 1.1. 1.2. Контракту Продавець продає а Покупець купує металеві вуличні шафи , що зазначено в комерційному інвойсі lпv. No.: 20250111 в кількості за цінами і на умовах, викладених в рахунках. Загальна сумаю За умовами Контракту оплата Продукції була здійснена в повному обсязі покупцем до отримання товару. Ціна упаковки і маркування включена в ціну товару. 
Як вказує позивач, на підставі Контракту від 11.01.2025 № 20250111 та за інвойсом від 11.01.2025 № 20250111 позивач ввіз на митну територію України товари - металеві вуличні шафи розподілу, визначені в цьому інвойсі. 
За посиланням позивача, 28.02.2025 ним укладено контракт №MVC-VM20250228Y01, за умовами якого продавець продає, а позивач купує літій-іонні акумуляторні батареї за ціною та обсягах, зазначених в інвойсах які є невід' ємною частиною контракту. Згідно з пунктами 1.1. 1.2. Контракту продавець продає а покупець купує літій іонні акумуляторні батареї (Lithium Battery) що зазначено в комерційному інвойсі Inv. No.: MVC-VM20250228Y01 в кількості за цінами і на умовах викладених в рахунках. За умовами Контракту оплата Продукції була здійснена в повному обсязі покупцем до отримання товару. Ціна упаковки і маркування включена в ціну товару. 
Як вказує позивач, на підставі Контракту від 28.02.2025 №MVC-VM20250228Y01 та за інвойсом від 28.02.2025 MVC-VM20250228Y01 позивач ввіз на митну територію України акумулятори, визначені в цьому інвойсі. 
Надалі, як зазначає позивач, товари за зазначеними вище контрактами було завантажено в Китаї та відправлено морем до порту Чорноморськ, Україна, після прибуття до порту Чорноморськ товари було завантажено з судна на вантажівку 02.05.2025 року, оглянуто запечатано та 05.05.2025 року вантажівка з опечатаним товаром прибула на Одеську митницю та 05.05.2025 року з боку представника відповідача було передано повний пакет документів для здійснення митного очищення ввезених на територію України товарів, а саме: контракти за всіма товарами/продукцією; інвойси; платіжні документи по договорам; сертифікат про походження товарів, коносаменти, декларації відповідностей; брокерський договір, довідка по транспортним витратам, експортну декларацію пакінг листи, технічну документацію на продукцію та інші документи. З боку митниці питань та додаткових вимог не висувалося. 
09 та 10.05.2025 року, за результатами консультації з митними органами, відповідачем було здійснено електронне декларування та безпідставно, як вважає позивач, за результатами цих консультацій внесено нові дані щодо митної вартості товару. 
Позивач вважає, що відповідачем було проігноровано загальний метод визначення митної вартості та митних платежів (за ціною контракту) і безпідставно та без погодження з позивачем, якому надавались послуги митного брокера, введено в оману, змінено метод визначення розрахунку митних платежів, в результаті чого було надано нові декларації.
За посиланням позивача, в порушення умов договору, відповідач безпідставно, без погодження дій та позиції з позивачем під час митного оформлення товарів, скоїв дії, через які відбулося збільшення виплат в бюджет, на підставі введення не погодженого з позивачем процесу розрахунку митної вартості товарів/продукції. 
З боку відповідача завдано збитків, через незаконне визначення митної вартості товару, також через неправомірні дії відповідача позивач був позбавлений у майбутньому права на оскарження дій митних органів та не зміг через відсутність правових підстав захистити свої інтереси.
За посиланням позивача, у зв`язку з тим що відповідальність митного брокера за договором обмежена розміром отриманих ним оплат, відповідно до п. 7.3. Договору (відповідальність Митного брокера за збитки, які поніс Замовник під час митного оформленя не перевищує розміру винагороди Митного брокера), то сума переплати до бюджету, яка виникла з вини митного брокера в розмірі 64753,51 грн повинна бути зменшена до суми 49957,00 грн.

Надаючи відзив, відповідачем було зазначено суду, що між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору № 23/22, якою передбачено, що Замовник уповноважує Митного брокера діяти від свого імені та в своїх інтересах у порядку прямого представництва відповідно до статті 111 Митного кодексу України.
Відповідачем було зазначено суду, що це означає, що всі подані до митниці документи, заявлені методи визначення митної вартості, а також їх наслідки є такими, що подані від імені Замовника і за його повноваженням. Роль митного брокера у митному процесі полягає виключно у здійсненні представництва інтересів декларанта. Відповідно до ст. 416 Митного кодексу України, митний брокер діє на підставі договору з декларантом та від його імені подає митні декларації, документи та виконує інші дії, необхідні для митного оформлення. При цьому брокер не наділений повноваженнями приймати владні рішення, визначати митну вартість чи встановлювати розмір митних платежів — такі повноваження належать виключно митним органам.
Митний брокер не є суб`єктом владних повноважень та не приймає рішень щодо митної вартості, а лише здійснює представництво інтересів декларанта у відносинах з митницею. Відповідальність за правомірність чи неправомірність рішень несе виключно митний орган. Таким чином, позовні вимоги, заявлені до ТОВ «Лайтнінг», пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки саме митниця є органом, чиї дії та рішення можуть бути оскаржені в порядку, визначеному законодавством. Залучення митного брокера у якості відповідача є юридично необґрунтованим та суперечить положенням Господарського процесуального кодексу України щодо належності відповідача.
Також було зазначено суду, що право на оскарження рішень митниці є виключним суб`єктивним правом позивача, яке не залежить від дій чи бездіяльності митного брокера. Позивач завжди має процесуальну можливість оскаржити рішення митниці про коригування митної вартості у судовому порядку, і жодних законодавчих обмежень для цього не існує.
За твердженнями відповідача, претензії щодо підвищення митної вартості мають бути адресовані митному органу, як уповноваженому суб`єкту державної влади. 
Відповідно до статей 53– 55 Митного кодексу України, виключне право приймати рішення щодо методів визначення митної вартості, а також здійснювати її коригування належить митному органу. Митний брокер не є суб`єктом, який впливає на рішення митного органу. 
Також, відповідачем було зазначено суду, що згідно до пункту 7.3. Договору № 23/22 на надання брокерських послуг та декларування товарів, відповідальність Митного брокера за збитки, які поніс замовник під час митного оформлення, не перевищує розміру винагороди Митного брокера та згідно до Рахунку № 48 від 10.05.2025р., митне оформлення 1 митної декларації становить 9000,00 грн. Підняття митної вартості відбулось за двома митними деклараціями, тобто винагорода брокера становить 18000,00 грн.

Надаючи відповідь на відзив, позивачем було зазначено суду, що жодного офіційного звернення про коригування митної вартості, як того вимагає договір, з боку митного брокера до замовника з цього питання не було. За посиланням позивача, відповідач ухвалив ці рішення самостійно і діяв самостійно, подавав документи, виступаючи представником замовника, самостійно та без узгодження і рішення з цього приводу від замовника.
Позивач наполягає, що він не був належним чином поінформованим про хід митного оформлення, відповідач не погоджував висвітлені в позові ключові кроки, включно з методами оцінки митної вартості. Належних та допустимих доказів зворотного відповідач до суду не надав. Позивач також наголошує, що фотографії про листування у мессенджері вайбер з якоюсь особою, що було надано у якості доказів з боку відповідача, не є доказами в розумінні вимог законодавства, є неналежними та недопустимими.

Надаючи заперечення, відповідачем було зазначено суду, що у матеріалах справи наявний Протокол №1 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ” від 24.01.2018 року, який надано самим позивачем, та цим документом підтверджено статус засновника підприємства - Вадима Міндака, також, в морських коносаментах, саме Вадим Міндак є контактною особою при морському переміщенні контейнеру.
За твердженнями відповідача, судова практика неодноразово наголошує: для задоволення вимог про стягнення збитків необхідно довести всі складові цивільно-правової відповідальності -неправомірність дій, наявність збитків, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і шкодою.
Відповідачем було зазначено суду, що доплата митних платежів до державного бюджету здійснювалася безпосередньо самим позивачем, що підтверджує його поінформованість та фактичне погодження з проведеним митним органом коригуванням. У протилежному випадку, жодних фінансових операцій зі сплати додаткових платежів не могло би відбутися.
Також було зауважено суду, що Договір № 23/22 від 13.12.2022 на надання брокерських послуг та декларування товарів не містить вимоги щодо обов`язкового письмового чи офіційного повідомлення про зміни митної вартості. 

Надаючи пояснення, третьою особою було зазначено суду, що рішення про коригування митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статі 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів за вищезазначеними митними деклараціями їх заявлену митну вартість було визнано. 
Крім того, Одеською митницею було пояснено суду, що у позовній заяві позивач посилається на попередні митні декларації типу ІМ ЕЕ від 27.04.2025р. №UA500000/2025/916916, від 28.04.2025р. №UA500000/2025/916942, від 28.04.2025р. №UA500000/2025/916870, за якими нібито було здійснено митне оформлення товарів у вільний обіг та зазначено суду, що перетин кордону товарами, оформленими за даними митними деклараціями, не здійснювалось. 
Третьою особою також зазначено, що відповідно до інформації, яка міститься в ЄАІС Держмитслужби зазначені митні декларації було оформлено та визнано недійсними в автоматичному режимі (без участі посадових осіб Одеської митниці).

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, а також третьої особи за час розгляду справи, дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про судоустрій та статус суддів”, суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст. 4 ГПК України).
Частиною 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Зважаючи на викладене, охоронюваний законом інтерес характеризується такими ознаками: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає відповідача.
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Тобто інтерес позивачів має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право особи на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №643/21744/19.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №372/2238/17.
Надаючи оцінку доводам Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ”, покладеним в основу позовних вимог, та оцінюючи позовні вимоги, які направлено на стягнення з відповідача збитків, оскільки, як вказує позивач, саме дії Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” призвели до змушених збитків позивача, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
При цьому, стандарт доказування обставин понесення збитків має особливий зміст, з огляду на правову природу збитків та упущеної вигоди, як їх форми, а також правові висновки Верховного Суду з приводу вирішення цього питання.
Відповідно до положень частин першої - третьої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Отже, відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 Цивільного кодексу України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.
Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення.
На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками.
У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Для застосування такої санкції як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, вини.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника передбачених законом невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності).
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Позивачу в цій категорії справ слід довести в порядку, передбаченому положеннями частини третьої статті 13, статей 74, 76-77 Господарського процесуального кодексу України, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.
За приписами ст. 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. ч. 2, 3, 4 ст. 623 Цивільного кодексу України).
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та на прогнозах), а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків (повинні мати чітке документальне обґрунтування). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/1742/20, від 17.02.2021 у справі №916/450/20, від 03.11.2020 у справі №916/3563/19, від 20.10.2020 у справі №910/17533/19, від 26.02.2020 у справі №914/263/19, від 21.04.2021 року у справі №913/335/20.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилався на невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” договірних зобов`язань щодо надання брокерських послуг.
Як з`ясовано судом, 13.12.2022р. між Товариством з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ”, як Замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ”, як Митним брокером, було укладено Договір №23/22 на надання брокерських послуг та декларування товарів, за умовами якого відповідач від імені, за дорученням, та за рахунок позивача, надає послуги, пов`язані з декларуванням товарів, які належать позивачу та переміщуються через митний кордон України, та надає митно-брокерські та консультаційні послуги у сфері митного законодавства України. 
За матеріалами справи судом встановлено, що відповідачем було здійснено митне оформлення товару Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ”, та позивачем було сплачено відповідну суму митних платежів, що не заперечується сторонами по справі.
Поряд з цим, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ” понесло збитки у розмірі 49957,00 грн. та переплатило, з вини відповідача, бюджетні платежі. 
При оцінці наданих сторонами доказів суд враховує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду розглянув справу №910/16505/19, у якій досліджував питання застосування стандарту доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
В силу вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України, якими встановлено процесуальні критерії належності та допустимості доказів, передбачено, що (належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування; предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У даній справі предметом позову є, зокрема, майнова вимога позивача про стягнення збитків, у зв`язку з чим до предмета доказування входить доведення позивачем фактичної наявності саме заявленої до стягнення суми, а також наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між розміром завданої шкоди і упущеної вигоди та протиправними діями відповідачів.
Однак, для задоволення позову по даній справі доведення самого факту протиправної поведінки є недостатнім, визначальним є встановлення обставин наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між понесеними позивачем збитками та упущеною вигодою та протиправними діями.
При оцінці наданих сторонами доказів суд враховує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 2 ст. 14 ГПК України).
Суд констатує, що до матеріалів справи позивачем не надано жодного доказу, який дозволив би безпосередньо пов`язати заявлені позивачем до стягнення з відповідача збитки із протиправними діями відповідача у даній справі, встановити обставини, на якій позивач посилався, ґрунтуючи заявлені позовні вимоги.
Суд зазначає, що між сторонами було укладено Договір та на виконання вказаного правочину відповідачем від імені та в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ”, як то визначено п. 1.2. Доповнення №1 від 23.04.2025р. до Договору №23/22 на надання брокерських послуг та декларування товарів, було виконане митне оформлення товару за ціною, що була визначена митним органом, та зворотного матеріали справи не містять.
Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісної або недобросовісної.
Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» (KARABET AND OTHERS v. UKRAINE), заяви №№38906/07 і 52025/07, пункт 276).
Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі №311/2145/19).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №914/1954/20).
Суд зазначає, що позивачем було погоджено оплату митної вартості, шляхом сплати таких платежів, та факт сплати саме позивачем підтверджується документально, що дає суду змогу встановити та зазначити про встановлення факту обізнаності позивача стосовно розміру митних платежів, та погодження їх, шляхом відповідної оплати.
Однак, у подальшому дії позивача свідчать про факт не визнання розміру таких сплат та у даній справі заявлені ним як збитки, що були ним понесені, внаслідок, як вказує позивач, неправомірних дій відповідача, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку щодо певної суперечливої поведінки позивача у рамках даного спору.
За матеріалами справи судом встановлено, що Відповідачем було виконано умови Договору, укладеного з Позивачем, та здійснено надання послуг митного брокеру, що в свою чергу, як вже з`ясовано судом, було погоджено позивачем, шляхом сплати відповідних платежів.
З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведений факт протиправної поведінки відповідачів, як то і завдання ним збитків позивачу.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.
Суд враховує, що причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (п. 23 Постанови ВС КГС від 21.04.2021 року у справі №913/335/20).
Отже, при зверненні з даним позовом про стягнення збитків, позивачем не доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ”, наявність збитків у розмірі 49957,00 грн., а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заявленими збитками.
Оскільки, позивачем не доведено існування усіх елементів складу цивільного правопорушення, позов про стягнення збитків не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 3028,00 грн. покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 
УХВАЛИВ:

1.У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛЄКОЛ” до Товариства з обмеженою відповідальністю “ЛАЙТНІНГ” про стягнення 49957,00 грн. – відмовити в повному обсязі.
2.Витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн. покладаються на позивача.

Повне рішення складено 23 лютого 2026 р.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Суддя Т.Г. Д`яченко