Справа №491/855/24
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року Ананьївський районний суд Одеської області у складі: головуючої судді – Надєр Л.М.,
за участю секретаря судового засідання – Білоус А.В.,
за участю сторін у справі:
позивача – ОСОБА_1 
представника позивача – Десятника В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрзерно Трейд» про стягнення орендної плати за договором оренди земельної ділянки та стягнення неустойки,
ВСТАНОВИВ:

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрзерно Трейд» про стягнення орендної плати за договором оренди земельної ділянки та стягнення неустойки.
Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що у приватній власності позивача знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 5120285000:01:001:0147 площею 7,6 га, розташована на землях Романівської сільської ради Ананьївського (нині Подільського) району Одеської області за межами села. Позивач зазначає, що після отримання вказаної земельної ділянки з 2002 року і по 2017 рік він обробляв її самостійно, але через захворювання його дружини, яка не може самостійно пересуватися та обслуговувати себе і потребує його постійного догляду та допомоги, він вирішив передати дану земельну ділянку в оренду. В червні 2017 року він звернувся до керівництва ТОВ «Укрзерно Трейд» з пропозицією щодо укладення з ним договору оренди та надав відповідні правовстановлюючі документи. В подальшому агроном товариства привіз позивачу вже готовий договір оренди земельної ділянки від 27 червня 2017 року та акт прийняття-передачі земельної ділянки в оренду від 27 червня 2017 року, завірені підписами керівника та печаткою товариства зі строком оренди на 10 років і оплатою, яка становить 4% нормативно-грошової вартості даної земельної ділянки, хоча така вартість в договорі не вказана. Агроном сказав, що державну реєстрацію договору зробить керівництво товариства самостійно, що влаштувало позивача, оскільки він не міг залишити без догляду хвору дружину і виїхати за межі свого села. На той час він відчував досить великі матеріальні труднощі і тому звернувся знову до ОСОБА_2 та попросив її погодити з керівництвом товариства про видачу йому авансу по орендній платі, яку за договором передбачено виплачувати до 31 грудня поточного року. З розмов з вказаними представниками товариства він зрозумів, що ним керують два брати, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , але з ними він не зустрічався. Всі питання вирішувались через ОСОБА_2 22 вересня 2017 року вона виплатила позивачу в якості авансу по орендній платі за 2017 рік цей аванс в сумі 1100 доларів США, що на той час відповідало 29700 гривень і він під її диктовку написав письмову розписку про їх отримання. Вони домовились, що орендна плата буде складати 4% нормативно грошової оцінки землі і це буде становити приблизно 30000 гривень, а якщо буде після отримання нормативно грошової оцінки інша сума, то в кінці року або йому доплатять, або він поверне різницю. Договір оренди підписав та завірив директор товариства Пилипенко С.Л., а розписку про отримання авансу позивач написав за вказівкою головного бухгалтера ОСОБА_2 на ім`я директора товариства ОСОБА_4 , але не надав цьому значення, знаючи, що вони брати і обидва є керівниками товариства. В розписці чітко вказано, що отримана позивачем грошова сума є саме авансом по оплаті орендної плати і саме за 2017 рік. Умовами договору оренди земельної ділянки обумовлено, що орендна плата буде становити 4% від нормативної грошової вартості земельної ділянки щорічно, що її обчислення буде здійснюватися з урахуванням індексації. Умовами договору встановлено, що орендна плата виплачується щорічно не пізніше 31 грудня поточного року. Також передбачена можливість перегляду розміру орендної плати. Також умовами договору передбачено, що в разі невнесення орендної плати у встановлені договором строки орендодавець має право вимагати нарахування на суму заборгованості пені у розмірі 0,01 % несплаченої суми за кожний день прострочки. Позивач вказує, що відповідач з невідомих позивачу причин став ухилятись від виконання умов договору і не виплачував позивачу орендну плату за 2018-2024 роки. Після закінчення 2017 року, в першій половині 2018 року позивач неодноразово письмово звертався до відповідача з проханням уточнити розмір орендної плати відповідно до нормативної грошової оцінки вартості земельної ділянки та переглянути умови їхнього договору, внесенням цього уточнення з врахуванням інфляції та застосуванням індексації, однак у відповідь позивач отримав від відповідача відповідь від 30 серпня 2018 року, в якій зазначалося, що грошові кошти за договором оренди позивач отримав, а позивачем пропозицію про перегляд договору було проігноровано. Позивач став чекати кінця 2018 року в надії отримати орендну плату за 2018 рік і тоді уточнити всі інші питання, але до кінця року розрахунок із ним не було зроблено. Позивач чекав повідомлення, через людей нагадував про необхідність розрахунку, але жодних повідомлень від відповідача не надходило і тоді в порядку досудового вирішення спору він вирішив офіційно письмово звертатися з приводу тих же питань, перегляду договору оренди, уточнення розміру орендної плати та проведення розрахунку з врахуванням індексації. Позивачем на адресу відповідача було направлено письмове звернення від 18 вересня 2019 року, але відповіді на нього позивач також не отримав. Позивач повторно звернувся з тих же питань з письмовою вимогою від 15 січня 2020 року, але відповіді також не отримав, як і розрахунку за 2019 рік. Після цього позивач звернувся до адвоката з проханням допомогти у витребуванні інформації та розрахунку та направив на адресу відповідача адвокатський запит від 02 липня 2021 року. Відповіді також не отримав. Вирішив звертатися до суду і позовом, але не міг своєчасно це зробити, оскільки не міг залишити без догляду хвору дружину, а потім розпочались бойові дії на території України, що ще більше ускладнило таку можливість. Позивач вказує, що у відповідача сформувалася заборгованість зі сплати позивачу орендної плати за договором оренди його земельної ділянки від 27 червня 2017 року за 2018-2024 роки, тобто, за сім років. Нормативна грошова вартість земельної ділянки позивача становить 340407 гривень 54 копійки. За умовами договору оренди щорічна орендна плата повинна становити 4% нормативної грошової вартості земельної ділянки, або 13616 гривень 30 копійок, що за сім років складе 95314 гривень 10 копійок. В 2017 році позивачу було виплачено в якості авансу 29700 гривень, тобто переплачено 16083 гривень 46 копійок, які підлягають вирахуванню з суми загальної заборгованості. За вирахуванням цієї переплати заборгованість по орендній платі на даний час складає 79230 гривень 64 копійки, розмір пені від цієї суми складає 0,01%, або 07 гривень 92 копійки за кожний день, що за один рік складає 2883 гривні 99 копійок, що разом складає 82114 гривень 63 копійки, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
З урахуванням наведених вище обставин позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 27 грудня 2024 року було відкрито провадження у справі та вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.
Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено процесуальні права відповідачам про право на подання відзиву на позовну заяву та роз`яснено порядок його реалізації, а також право звернутися до суду з зустрічною позовною заявою.
В подальшому 12 серпня 2025 головуючою суддею у справі після виконання всіх завдань, визначених в статті 189 ЦПК України було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористався та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подав, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався.
У судове засідання сторони по справі не з`являлися.
Позивач та його представник – адвокат Десятник В.С., який діє на підставі ордера на надання правничої допомоги серії ВН №1218598 від 26 травня 2025 року та договору про надання правової допомоги №1 від 26 травня 2025 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та кожен окремо надали пояснення по суті позову відповідно до обставин, зазначених у позовній заяві. Також зазначили, що з урахуванням неявки в судові засідання належним чином повідомленого представника відповідача без повідомлення причин неявки не заперечують проти заочного розгляду справи. 
Представник відповідача в судові засідання не з`являвся, причину неявки не повідомляв, про дату, час та місце проведення судових засідань відповідно до положень ч.8 ст.128 ЦПК України повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося до суду (а.с.42), а також довідками про доставку електронного документу до електронного кабінету відповідача (а.с.36, 46, 55, 66, 73, 79), відповідно до яких відповідачу до електронного кабінету доставлено копію позовної заяви з додатками до неї, копію ухвали про відкриття провадження у справі та судові повістки.
Крім того, інформація щодо даної справи також розміщена в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України – http://an/od.court/gov.ua/sud1501/gromadyanam/csz.
Частиною 8 ст.178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч.2 ст.191 ЦПК України.
Згідно з ч.2 ст.281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням вказаного, у зв`язку з неявкою представника відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин та не повідомлення причин неявки, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача та його представника, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідача та відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши позивача та його представника, взявши до уваги неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи представника відповідача, дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 12 грудня 1996 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.8).
Відповідачем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрзерно Трейд», яке знаходиться за адресою: Одеська область, Березівський район, с. Миколаївка, вул. Назарова, 1-В, код ЄДРПОУ 39461403, що підтверджується витягом з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців т громадських формувань (а.с.58). 
Судом були досліджені докази, які містяться у матеріалах справи.
Відповідно до копії державного акту на право приватної власності серії Р1 №454684, виданого 16 червня 2003 року на підставі рішення 3 сесії IVскликання Романівської сільської ради народних депутатів Ананьївського району Одеської області від 12 листопада 2002 року №16, позивач на праві приватної власності має земельну ділянку площею 7,60 га, яка розташована на території Романівської сільської ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.10).
27 червня 2017 року між позивача та відповідачем було укладено договір оренди землі б/н, згідно якого орендодавцем є позивач ОСОБА_1 , орендарем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрзерно Трейд». Відповідно до умов договору позивач передав відповідачу в оренду земельну ділянку площею 7,60 га, в тому числі рілля 7,60 га, кадастровий номер земельної ділянки 5120285000:01:001:0147. При цьому, вивченням вказаного договору встановлено, що у п.2.3 договору не зазначено нормативну грошову оцінку земельної ділянки на момент укладення цього договору. Умовами договору, саме, п.3.3 договору визначено, що в разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії цього договору, сторони зобов`язані протягом тридцяти робочих днів після спливу вказаного у даному пункті строку укласти додаткову угоду про продовження строку дії договору. Умовами п.5.1. договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем на користь орендодавця в грошовій формі в національній валюти України у готівковій (безготівковій) формі або за бажанням орендодавця в натуральній формі. Пунктом 5.3. договору визначено, що орендна плата за один рік за оренду земельної ділянки становить 4% від нормативної грошової оцінки, визначеної на дату укладення цього договору. Орендна плата сплачується з вирахуванням усіх належних податків та зборів. Пунктом 5.4. договору визначено, що обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності здійснюється без урахування індексації. Пунктом 5.5. договору визначено, що оренда плата вноситься щорічно не пізніше 31 грудня поточного року, за який сплачується орендна плата. Пунктом 5.8. договору визначено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, орендодавець має право вимагати нарахувати на суму заборгованості пеню в розмірі 0,01% несплаченої суми за кожний день прострочення. Також умовами договору визначено право орендодавця вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати. Пунктом 3.1. договору визначено, що даний договір укладено строком на 10 років. Вказаний договір містить підписи сторін (а.с.12-13). Оригінал даного договору оренди землі був наданий позивачем та досліджений судом в судовому засіданні.
Відповідно до копії акту прийому-передачі земельної ділянки від 27 червня 2017 року, який відповідно до п.6 є невід`ємною частиною договору оренди земельної ділянки №б/н від 27 червня 2017 року, позивач передав, а відповідач прийняв земельну ділянку площею 7,60 га, в тому числі рілля 7,60 га, в стані, придатному до використання. Вказаний акт містить підписи сторін (а.с.14).
Відповідно до копії розписки від 22 вересня 2017 року позивач отримав від представника відповідача грошові кошти в сумі 1100 доларів США, що дорівнює 29700 гривень на момент надання цих коштів, у рахунок орендної плати за договором оренди земельної ділянки. Згідно вказаної розписки вказана сума є авансом за орендний платіж за договором оренди землі за 2017 рік, яку позивач зобов`язався повернути в разі розірвання договору оренди землі (а.с.15). Оригінал даної розписки був наданий позивачем та досліджений судом в судовому засіданні.
Укладений між позивачем та відповідачем договір оренди вище вказаної земельної ділянки 18 липня 2018 року був зареєстрований за номером запису про інше речове право 27168995, що підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №131880161 від 24 липня 2018 року (а.с.16, 18).
Відповідно до копії витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок №НВ-5100971112024 станом на 21 серпня 2024 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки позивача складає 340407 гривень 54 копійки (а.с.17).
Також право власності позивача на вказану вище земельну ділянку та перебування її у оренді відповідача на підставі зареєстрованого у Реєстрі договору оренди землі від 27 червня 2017 року №б/н підтверджується копією інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №262704724 від 23 червня 2021 року (а.с.19-21).
Земельна ділянка позивача не перебуває у реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується відповідними відомостями з вказаного реєстру (а.с.22).
У відповідь на звернення позивача до відповідача щодо виконання умов договору оренди землі, укладеного між ними, відповідачем позивачу було надано відповідь №29 від 30 серпня 2018 року, відповідно до якої відповідачем було розглянуто претензію позивача від 07 серпня 2018 року щодо не підписання позивачем договору оренди земельної ділянки, твердження у претензії позивача не відповідають дійсності, оскільки позивачем було підписано договір оренди та отримано грошові кошти, про що свідчать відповідні докази, а саме, договір, розписка, касовий ордер та інше. Чинне законодавство не передбачає права односторонньої відмови від договору (а.с.23).
До вказаної відповіді додано копію видаткового касового ордера про видачу позивачу грошових коштів в сумі 29700 гривень 00 копійок в рахунок виплати орендної плати з використання земельної ділянки за 2017 рік, та у відповідних графах міститься підпис позивача та його підтвердження отримання вказаної суми грошових коштів (а.с.24).
18 вересня 2019 року позивачем було оформлено звернення до відповідача, відповідно до якого у зв`язку з тим, що позивач протягом минулих років не отримав від відповідача орендної плати згідно укладеного між ними договору оренди земельної ділянки позивача, позивач просить відповідача надати йому письмовий розрахунок щорічної орендної плати за минулі роки та розрахунок остаточної заборгованості за сплати орендної плати і розрахуватись з позивачем, а саме, виплатити йому всю плату в грошовому вираженні за ці роки. Також просить у зв`язку з підвищенням грошової вартості землі, інфляцією також переглянути умови укладеного між ними договору в частині підвищення орендної плати та надати позивачу письмову згоду на таке підвищення (а.с.25). Вказане звернення було направлено позивачем відповідачу, що підтверджується поштовим повідомленням та квитанцією з АТ «Укрпошта» (а.с.26).
15 січня 2020 року позивач звертався до відповідача з вимогою щодо сплати орендної плати за землю на підставі укладеного між ним та відповідачем договору (а.с.27), а 02 липня 2021 року з аналогічним адвокатським запитом до відповідача звертався представник позивача (а.с.28).
В підтвердження захворювання дружини позивача та необхідності постійного догляду за нею до позовної заяви додано: довідку КНП «Ананьївська багатопрофільна міська лікарня Ананьївської міської ради» від 10 липня 2024 року (а.с.11), довіку КНП «Ананьївська багатопрофільна міська лікарня Ананьївської міської ради» від 30 квітня 2025 року №13 (а.с.61), довідку КНП «Ананьївська багатопрофільна міська лікарня Ананьївської міської ради» від 09 січня 2026 року №2 (а.с.82). 
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, суд виходить з того, що згідно з ч.1 cт.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Частиною 7 ст.81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням положень ст.81 ЦПК стороною позивача було використано право на надання суд доказів в обґрунтування поданого до суду позову, яке також має і сторона відповідача, однак сторона відповідача своїми процесуальними правами не скористались.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України, передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
Згідно зі ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, далі - Закон) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст.13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.15 ЗУ «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Статтею 24 Закону передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати.
Згідно зі ст.ст.13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.
Нормами ст.792 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона ( орендодавець ) передає другій стороні ( орендареві ) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Відповідно до ст.409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.
Пунктом «в» ч.1 ст.96 ЗК України визначено, що землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Стаття 629 ЦКУ встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а згідно зі статтею 526 ЦКУ, зобов`язання мають виконуватися належним чином, належними сторонами, у передбачений законом чи договором спосіб та термін, за відповідною ціною і інше. Вказані умови є істотними для зобов`язальних правовідносин, а отже повинні виконуватися безумовно, у точній відповідності до умов Договору.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Земельним Кодексом України, а саме ст.96, встановлений обов`язок землекористувачів, у тому числі орендарів, своєчасно сплачувати орендну плату за користування землею. Ця норма ЗКУ кореспондується відповідно зі ст.24 Закону України «Про оренду землі», яка передбачає, що орендодавець землі має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Зазначені принципи земельного законодавства відображені і в Договорі оренди землі, а саме в п.9.1 - «Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати».
Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.
Згідно з п.4 ч.2 ст.532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.
Частиною 1 ст.537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора.
Укладаючи договір оренди позивач та відповідач погодили, що орендна плата вноситься орендарем в грошовій формі або у натуральній формі, але відповідач не надав відповідних доказів, які б підтверджували сплату ним орендної плати відповідно до умов договору. Відповідачем не доведено належними доказами, що позивач отримував кошти. Також, відповідач не скористався іншими встановленими законодавством способами щодо належного виконання ним взятих на себе обов`язків зі сплати орендних платежів.
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст.613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Щодо вимоги про стягнення орендної плати, суд зазначає наступне: в договорі оренди землі сторонами визначено розмір орендної плати на рівні 4% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки за один рік користування, також, визначена відповідальність орендаря в разі прострочення грошового зобов`язання, а також зазначено, що обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку приватної власності здійснюється з рахуванням індексації. Згідно розрахунків, наведених позивачем до стягнення підлягає заборгованість по орендній платі 82114 гривень 63 копійки, яка вказана позивачем з урахуванням вже сплаченої орендної плати в якості авансу в розмірі 29700 гривень 00 копійок, яка складається з заборгованості з орендної плати в розмірі 79230 гривень 64 копійки, пені в розмірі 2883 гривні 99 копійок.
Відповідач жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надав. Отже, вимоги позивача підлягають задоволенню.
Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. 
Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позивачем було сплачено судовий збір за подання вказаної позовної заяви в розмірі 1211 гривень 20 копійок, суд вважає за необхідне судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору, покласти на відповідачів солідарно.
Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача у сумі 1211 гривень 20 копійок.
Крім того, позивачем заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 9000 гривень 00 копійок, стосовно якого суд зазначає таке.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15 (провадження №14-382цс19), зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
В постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд також неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
При визначенні суми відшкодування суд враховує та виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, доводів сторін та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
У своїй постанові №686/28627/18 від 27 липня 2022 року Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.
Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19 та ін.
Такий підхід прослідковується і в судових рішеннях Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19 та Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі №813/481/18, провадження №К/9901/13036/19, від 08 вересня 2020 року у справі №640/10548/19, провадження №К/9901/33762/19, від 29 жовтня 2020 року у справі №686/5064/20, провадження №К/9901/22452/20.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18)(офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf ).
Так, у матеріалах справи наявна копія договору про надання правової допомоги №1 від 26 травня 2025 року адвокатом Десятником В.С. позивачу ОСОБА_1 (а.с.49-50), копія ордера на надання правничої допомоги серії ВН №1218598 від 26 травня 2025 року (а.с.59), описи правничої допомоги, наданої адвокатом Десятником В.С. позивачу ОСОБА_1 (а.с.31, 51), квитанції до прибуткового касового ордера №8 від 09 вересня 2024 року, №1 від 26 травня 2025 року (а.с.32, 52-53), згідно яких загальна вартість наданих адвокатом послуг складає 9000 гривень 00 копійок.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.ч.4-5 ст.137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідачем не надано.
Клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу від відповідача до суду не надходило.
Таким чином, судом встановлено, що позивачем надано до суду належні докази на підтвердження витрат на професійну правову допомогу, зокрема докази щодо обсягу наданих послуг та виконаних робіт, переліку складових наданих послуг, підтверджена сплати за надані послуги, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність витрат на правничу допомогу по даній справі в розмірі 9000 гривень 00 копійок, які підлягають стягненню з відповідача.
З огляду на наведені вище обставини, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правову допомогу адвоката в розмірі 9000 грн.
Керуючись ст.ст.12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 263, 264, 265, 268, 280-281, 352, 354 ЦПК України,
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрзерно Трейд» про стягнення орендної плати за договором оренди земельної ділянки та стягнення неустойки – задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрзерно Трейд», ЄДРПОУ – 39461403, яке знаходиться за адресою: Одеська область, Березівський район, с. Миколаївка, вул. Назарова, 1-В, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 12 грудня 1996 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 , заборгованість зі сплати орендної плати згідно договору оренди земельної ділянки №б/н від 27 червня 2017 року за період з 2018 року по 2024 рік в розмірі 79230 (сімдесят дев`ять тисяч двісті тридцять) гривень 64 копійки, та пеню в розмірі 2883 (дві тисячі вісімсот вісімдесят три) гривні 99 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрзерно Трейд», ЄДРПОУ – 39461403, яке знаходиться за адресою: Одеська область, Березівський район, с. Миколаївка, вул. Назарова, 1-В, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 12 грудня 1996 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 , сплачений ним судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрзерно Трейд», ЄДРПОУ – 39461403, яке знаходиться за адресою: Одеська область, Березівський район, с. Миколаївка, вул. Назарова, 1-В, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 12 грудня 1996 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 , понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 27 лютого 2026 року.

Суддя Надєр Л.М.

Рішення набуло законної сили "__"__________________20___ року.