ПОСТАНОВА 
іменем України

31 березня 2026 року        м. Кропивницький

справа № 396/2039/25
провадження № 22-ц/4809/283/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач),  Єгорової С.М., Карпенка О.Л., 
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач-  Рівнянська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дейкун Олена Іванівна, на ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 року у складі судді Цесельської О.С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання права власності на земельну ділянку.
До подачі позову до суду також подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони Рівнянській сільській раді Новоукраїнського району Кіровоградської області організовувати та проводити прилюдні торги, укладати будь-які договори чи іншим чином відчужувати земельні ділянки, які є предметом спору, земельної ділянки площею 5.1480 га, кадастровий номер 3524085600:02:002:1143, розташованої на території Рівнянської сільської ради за межами населеного пункту с. Рівне Новоукраїнського району, у тому числі проведення аукціону за номером LRE001-UA-20250917-54929, оголошеного 17.09.2025 року, який має відбутися 21.10.2025, та за наслідками якого може бути відчужено на користь третіх осіб право оренди на земельну ділянку. В обґрунтування поданої заяви посилалась на те, що відповідач виставив на продаж право оренди на земельну ділянку площею 5.1480га, кадастровий номер 3524085600:02:002:1143, розташованої на території Рівнянської сільської ради за межами населеного пункту с. Рівне Новоукраїнського району, і до завершення розгляду справи може її відчужити, що у подальшому ускладнить вирішення спірного питання.
Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дейкун Олена Іванівна, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм процесуального права, просила вказану ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її заяви.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Адвокат Дейкун Олена Іванівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , направила заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.111). Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів належними доказами існування об`єктивних обставин вважати, що невжиття заявленого позивачем заходу забезпечення позову може істотно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду, виходячи з такого.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до вимог ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно з ч.1 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Тобто, застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.
Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. 
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу. 
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року справі №201/9686/23.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 2019686/23, провадження № 61-18173св23).
Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Аналогічні правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року у справі №644/1482/22, від 01 травня 2024 року у справі №638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі №201/9686/23 та інших.
Встановлено, що предметом позову у справі №396/2039/25 є визнання права власності на земельну ділянку площею 5,1480 га, кадастровий номер 3524085600:02:002:1143, як на рівноцінну земельну ділянку внаслідок розпаювання колективного сільськогосподарського підприємства «Іванівське» як члену, що за певних обставин у незаконний спосіб вибула із власності позивача, виникає реальне побоювання у останньої щодо неможливості отримання такої земельної ділянки у разі відсутності заборони на вчинення дії. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі №761/5156/13-ц (провадження №14-425цс19), постановах Верховного Суду від 04 червня 2018 року в справі №2-3255/2008 (провадження №61-19334св18), від 28 лютого 2019 року в справі №520/4355/17 (провадження №61-5773св18), від 18 жовтня 2023 року в справі №569/19222/21 (провадження №61-12573св22) вказано, що на підставі статті 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Таким чином, майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.
Зазначені правові висновки викладені також Верховним Судом України у постановах від 04 листопада 2015 року в справі №6-1920цс15 та від 30 березня 2016 року в справі №6-265цс16. 
У постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі №610/291/18 (провадження №61-45199св18) зазначено, що, отримавши відповідне рішення уповноваженого органу державної влади, спадкодавиця, мала усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням щодо оформлення відповідного земельного паю (отримання державного акта на право власності на землю). Таке ж право очікування перейшло і до позивача в порядку спадкування. Позивач мала правомірні очікування щодо оформлення права власності на земельний пай, оскільки була дотримана процедура, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю. 
Враховуючи ту обставину, що у позивача є державний акт на право приватної власності на землю серії КР №352481800:02:00:032, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25.12.1998 за №032, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_1 виникли легітимні сподівання на розпорядження та користування земельною ділянкою площею 5,24 га або рівнозначної, проте всупереч її «правомірним очікування» одну земельну ділянку безпідставно та неправомірно не внесли до схеми поділу КСП «Іванівське», а рівнозначну їй – було включено до переліку виставлених на аукціон (торги) для прилюдного продажу права оренди та оголошений аукціон номер LRE001- UA-20250917-54929. Інші рівнозначні земельні ділянки на території сільської ради відсутні.
Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Вжиття заходу забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки можливість розпоряджатися вказаним об`єктом обмежується на певний час, отже має тимчасовий характер до набрання судовим рішенням законної сили. 
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З викладених вище підстав ухвала суду про відмову у забезпеченні позову не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про забезпечення позову у спосіб, зазначений позивачем.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дейкун Олена Іванівна, задовольнити.
Ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 рокускасувати.
Заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Заборонити Рівнянській сільській раді Новоукраїнського району Кіровоградської області організовувати та проводити прилюдні торги, укладати будь-які договори чи іншим чином відчужувати земельну ділянку площею 5,1480 га, кадастровий номер 3524085600:02:002:1143, розташовану на території Рівнянської сільської ради за межами населеного пункту с. Рівне Новоукраїнського району, у тому числі проведення аукціону, до набрання рішенням суду законної сили.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий суддя  О.І. Чельник

Судді   C.М. Єгорова

О.Л. Карпенко