КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2026 року справа №320/52620/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов  ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (адреса: 21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, 22, код ЄДРПОУ 13322403) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 звернулась у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
-Визнати протиправним та скасувати Рішення № 263040018824 від 19.09.2025 року Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з п. є ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі заяви від 12.09.2025 року.
-Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до спеціального стажу, що дає право ОСОБА_1 на призначення пенсії за вислугу років згідно з п. є ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи на посаді спортсменаінструктора у складі збірної команди України з веслування академічного: з 01.01.2014 року по 31.08.2017 року, з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року, з 04.01.2018 року по 31.12.2018 року, з 07.02.2019 року по 31.12.2019 року, з 20.01.2020 року по 11.03.2020 року, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 12.09.2025 року.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.10.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 12 вересня 2025 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «є» статті 55 Закон України «Про пенсійне забезпечення». Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 263040018824 від 19 вересня 2025 року їй відмовлено у призначенні зазначеного виду пенсії з підстав того, що станом на 11.10.2017 вона не мала необхідного страхового та спеціального стажу, а також у зв`язку з неподанням документа, що підтверджує місце проживання (реєстрації) в Україні. Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що до спеціального стажу не зараховано періоди роботи, підтверджені довідкою від 08.09.2025 № 791/Н-514/25/3.1, оскільки в ній відсутні відомості про конкретні періоди перебування позивача у складі національної збірної команди України з веслування академічного. ОСОБА_1 вважає таку відмову необґрунтованою та такою, що суперечить вимогам законодавства, і зазначає, що вона безпідставно позбавлена права на пенсійне забезпечення за вислугу років, тому просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
11.11.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову, з огляду на таке.
На підставі поданих позивачем документів та відомостей з Реєстру застрахованих осіб їй зараховано всі періоди страхового стажу. Загальна тривалість страхового стажу становить 25 років 11 місяців 0 днів, з них станом на 11.10.2017 - 18 років 2 місяці 0 днів. Разом із тим спеціальний стаж, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «є» статті 55 Закон України «Про пенсійне забезпечення», не визначено. Не зараховано до спеціального стажу періоди роботи, зазначені у довідці від 08.09.2025 № 791/Н-514/25/3.1, оскільки у ній відсутні відомості про конкретні періоди перебування ОСОБА_1 у складі національної збірної команди України з веслування академічного. Крім того, відповідач посилається на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, відповідно до якого особа, яка звертається за призначенням пенсії, зобов`язана подати документи, що підтверджують її особу, вік та місце проживання (реєстрації). Зокрема, підпунктом 4 пункту 2.1 Порядку передбачено обов`язок подання документа про місце проживання, а пункт 2.22 розділу ІІ визначає способи підтвердження таких відомостей відповідно до Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Станом на 19.09.2025 документ, що підтверджує декларування або реєстрацію місця проживання позивача, подано не було. З урахуванням наведеного відповідач вказує, що відмова у призначенні пенсії за вислугу років прийнята правомірно та на підставі пункту 2-1 Прикінцевих положень Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_1 станом на 11.10.2017 необхідного страхового та спеціального стажу, а також у зв`язку з неподанням документа про місце проживання. Відповідач вважає, що діяв у межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для задоволення позову не вбачається. 
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
ОСОБА_1 12.09.2025 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «є» статті 55 Закон України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з матеріалами справи та даними індивідуальних відомостей з Реєстру застрахованих осіб, позивачу зараховано всі періоди страхового стажу. 
Загальний страховий стаж становить 25 років 11 місяців 0 днів, з яких станом на 11.10.2017 - 18 років 2 місяці 0 днів.
Рішенням про відмову у призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 263040018824 від 19.09.2025 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. є ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки станом на 11.10.2017 року позивач не мала необхідного страхового стажу та спеціального стажу та у зв`язку з відсутністю документу про місце проживання (реєстрації) в Україні. 
Встановлено, що у вказаному рішенні зазначено, що до спеціального стажу не зараховано періоди роботи згідно довідки від 08.09.2025 № 791/Н-514/25/3.1, оскільки у довідці не зазначено періоди перебування у складі національної збірної команди України з веслування академічного.
Судом встановлено, що до матеріалів справи подано копію довідки Департаменту спорту вищих досягнень Міністерства молоді та спорту України, з якої вбачається, що у період з 2014 по 2020 роки позивачка перебувала у складі національної збірної команди України з веслування академічного. Довідка видана на підставі відповідних наказів Міністерства молоді та спорту України та внесена до матеріалів справи.
Крім того, до справи додано диплом ОСОБА_1 від 30 червня 2003 року, яким підтверджується, що вона закінчила Національний університет фізичного виховання і спорту України за спеціальністю «олімпійський та професійний спорт» та здобула кваліфікацію тренера з веслувального спорту і викладача фізичного виховання.
Суд також встановив, що до матеріалів справи додано копію трудової книжки серії НОМЕР_2 , з якої вбачається, що позивачка працювала у спірний період, зокрема з 01.01.2014 року по 31.08.2017 року, з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року, з 04.01.2018 року по 31.12.2018 року, з 07.02.2019 року по 31.12.2019 року, з 20.01.2020 року по 11.03.2020 року, та зазначено відповідні підстави внесення записів про роботу.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII).
Статтею 2 Закону № 1788-XII визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Відповідно до статті 51 Закону № 1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Згідно з пунктом «є» статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 25 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Загальний страховий стаж ОСОБА_1 на момент звернення із заявою призначення пенсії становить 25 років 11 місяців 0 днів, що підтверджено відповідачем в оскаржуваному рішенні Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 263040018824 від 19.09.2025 року
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV.

У межах спірних правовідносин відмовляючи у призначенні пенсії за вислугу років, відповідач виходив з того, що у відповідності до пункту 2-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у позивача відсутній стаж, набутий на посадах, передбачених п. «є» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Вказаний висновок відповідачем зроблений у зв`язку із тим, що у довідці ОСОБА_1 від 08.09.2025 № 791/Н-514/25/3.1 не зазначено періоди перебування у складі національної збірної команди України з веслування академічного
З цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Зі змісту наведених норм слідує, що положення Порядку №637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальним по відношенню до Закону України "Про пенсійне забезпечення", мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме: за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Разом з тим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а та інших.
Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях (далі Інструкція №162).
Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції №162 заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності робітника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться відомості про роботу: прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Абзацом 1 пункту 2.10 Інструкції №162 встановлено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Згідно з пунктом 2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).
Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Суд зауважує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому, працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Судом досліджено трудову книжку ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , у якій наявні відповідні записи № 11-20. Із наведених записів можливо встановити періоди, протягом якого позивач перебував у трудових відносинах, місце роботи та посаду; відомості про переведення; підставу звільнення; документи (накази), на підставі яких здійснено записи у трудовій книжці.
Так на працівника не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та Іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення мене конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, в якій зазначено, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Окрім трудової книжки, позивачем до заяви про призначення пенсії за вислугу років була надана довідка № 791/Н-514/25/3.1 від 08.09.2025, яка видана Міністерством молоді та спорту України (Мінмолодьспорт).
З вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_1 дійсно у період з 2014 по 2020 роки позивачка перебувала у складі національної збірної команди України з веслування академічного (накази Мінмолодьспорту від 27.12.2013 №1345, від 31.12.2014 №4330, від 29.12.2015 №4722, від 30.12.2016 №4761, від 28.12.2017 №5233, від 28.12.2018 №5826, від 28.12.2019 №6280). 

Проте, відповідач під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії не врахував довідку № 791/Н-514/25/3.1 від 08.09.2025, оскільки у довідці не зазначено періоди перебування у складі національної збірної команди України з веслування академічного.
Що стосується підстав для відмови у призначенні пенсії, то перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.
Даного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 21.11.2018р. у справі №672/914/16-а.
Органи, що призначають пенсію, мають право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Слід зазначити, що таке право не повинно нівелювати обов`язок пенсійного органу щодо установлення права особи на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів, як це визначено п. 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 за № 22 1.
Наявність сумнівів щодо некоректних записів у документах із сторони відповідача може бути лише підставою для перевірки, однак відсутність документів по цьому підприємству на зберіганні в архівних установах, не може нівелювати відомості, оформлені належним чином, та позбавляти права на належне пенсійне забезпечення.
Відповідно до ч.ч.1,2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України; справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Конституційний Суд України в абзаці другому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що діяльність правотворчих і правозастосовчих органів держави має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Зважаючи на наведене, суд дійшов переконання, що періоди трудової діяльності ОСОБА_1 з 01.01.2014 року по 31.08.2017 року, з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року, з 04.01.2018 року по 31.12.2018 року, з 07.02.2019 року по 31.12.2019 року, з 20.01.2020 року по 11.03.2020 року, підлягають зарахуванню до страхового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.
Суд визнає помилковими твердження відповідача у рішенні про відсутність відповідного стажу станом на 11.10.2017, з огляду на таке. 
Так, 03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, яким з 11.10.2017 розділ XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1 наступного змісту: «особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з абзацами першим, другим пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону №2148-VIII, передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Пунктом «є» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 20 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Однак, Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набув чинності з 01.04.2015 пункт «є» статті 55 Закону № 1788-ХІІ (далі - Закон № 213-VIII) було викладено в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 25 років - у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Надалі рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.
Приймаючи вказане рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України. Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019.
З огляду на вказане, з 04.06.2019 при призначенні пенсії за вислугою років відповідно до пункту «є» статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII.
Суд вважає за необхідне зазначити, що пункт «є» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції до внесення змін Законами №213 VIII від 02.03.2015 та №911-VIII від 24.12.2015) не встановлює обов`язку наявності мінімального спеціального стажу саме станом на 11.10.2017 для призначення пенсії за вислугу років.
Суд враховує те, що на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії її страховий стаж становив 25 років 11 місяців 0 днів, що є більшим, ніж встановлений пунктом пункт «є» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції до внесення змін Законами №213 VIII від 02.03.2015 та №911-VIII від 24.12.2015) необхідний страховий стаж (20 років).
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1991 №583 затверджений Порядок призначення і виплати пенсій за вислугу років заслуженим майстрам спорту, майстрам спорту міжнародного класу членам збірних команд України (далі Порядок №583), пунктом 1 якого визначено, що пенсії за вислугу років призначаються спортсменам, які мають особливі заслуги перед фізкультурним рухом, - заслуженим майстрам спорту, майстрам спорту міжнародного класу при стажі роботи не менше 25 років і перебуванні в складі збірних команд України не менше 6 років незалежно від віку.
До стажу роботи зараховується перебування вказаних осіб у складі збірних команд України, а також інші види діяльності, передбачені Законом від 09.07.2003 № 1058-IV.
Стаж, який дає право на пенсію за вислугу років, обчислюється на підставі трудової книжки та інших документів, що підтверджують перебування в складі збірних команд України, а також у разі наявності звання заслуженого майстер спорту або майстра спорту міжнародного класу.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 583 пенсії за вислугу років призначаються в розмірах, установлених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для пенсій за віком.
Пенсії за вислугу років обчислюються із заробітної плати відповідно до порядку, визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (пункт 3 Порядку № 583).
Пенсії за вислугу років призначаються і виплачуються за умови вибуття вказаних осіб зі збірних команд України (пункт 4 Порядку № 583).
При цьому суд зазначає, що передбачене у Порядку №583 право спортсменів на пенсію за вислугу років лише при стажі роботи не менше 25 років суперечить чинній нормі пункту "є" статті 55 Закону від 05.11.1991 № 1788-XII, внаслідок чого не підлягає застосуванню на підставі приписів частини третій статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Тому, враховуючи, що позивач звернулася із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до пункту "є" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» 12.09.2026, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019, внаслідок чого, відповідач повинен застосовувати положення пункту "є" статті 55 Закону №1788-XII в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають спортсмени - заслужені майстри спорту, майстри спорту міжнародного класу - члени збірних команд при загальному стажі роботи не менше 25 років, незалежно від віку.
З огляду на викладене, судом установлено, що ОСОБА_1 підтвердила своє право на призначення пенсії відповідно до пункту "є" статті 55 Закону № 1788-XII.
Як зазначено в пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.10.2023 у справі № 446/1/22, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, - призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 227/3208/16-а.
Оскільки підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії було саме відсутність у позивача спеціального стажу, що є помилковим з огляду на наведене вище, суд дійшов висновку про відновлення порушених прав позивача саме шляхом зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту «є» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з приписами частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Отже, пенсія має бути призначена позивачу з дня звернення з відповідною заявою, а саме 12.09.2025.
Таким чином, суд вважає, що задоволення позовних вимог у спосіб зобов`язання відповідача призначити пенсію за вислугу років є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Дослідивши матеріали позову, положення законодавства України та детально оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на вище зазначене.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією № 6824-2897-6766-3713 від 29.09.2025, копія якої долучена до матеріалів справи.
Враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (адреса: 21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, 22, код ЄДРПОУ 13322403) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати Рішення № 263040018824 від 19.09.2025 року Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно з п. «є» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі заяви від 12.09.2025 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до спеціального стажу, що дає право ОСОБА_1 на призначення пенсії за вислугу років згідно з п. «є» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи на посаді спортсменаінструктора у складі збірної команди України з веслування академічного: з 01.01.2014 року по 31.08.2017 року, з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року, з 04.01.2018 року по 31.12.2018 року, з 07.02.2019 року по 31.12.2019 року, з 20.01.2020 року по 11.03.2020 року, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 12.09.2025 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (адреса: 21005, м. Вінниця, вул. Зодчих, 22, код ЄДРПОУ 13322403).
Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.