Справа № 420/16014/23 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби солдата ОСОБА_1 , який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку з сімейними обставинами, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби з виключенням військовослужбовця зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Ухвалою суду від 10.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою суду від 11.09.2023 задоволено клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про зупинення провадження у справі; зупинено провадження по адміністративній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №495/2811/23.
Ухвалою суду від 16.03.2025 поновлено провадження у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він, на підставі рішення Білгород – Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2023 по справі №495/2811/23, звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби під час мобілізації у зв`язку з сімейними обставинами, а саме самостійне виховання дитини (дітей) до 18 років. Однак, як вказав позивач, листом командира Військової частими НОМЕР_1 від 12 травня 2023 року позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби. Позивач, посилаючись на норми діючого законодавства вказав, що не погоджується із вказаною відмовою та просив суд задовольнити позов у повному обсязі і зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби з виключенням військовослужбовця зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
31.07.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позову. Так, відповідач наголосив, що для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: -не перебування у шлюбі; -виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. У свою чергу розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у позивача статусу «одинокий батько». Як зазначив відповідач, звернення з позовною заявою до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, є проявом зловживання своїм правом - це свого роду спотворення права і в ньому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Відповідач зазначив, що єдиною метою звернення до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області - це створення формальних підстав для звільнення з військової служби та ухилення від виконання свого конституційного обов`язку із захисту батьківщини визначеного ст. 65 Конституції України.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової часини, у зв`язку самостійним вихованням неповнолітнього сина, долучивши до заяви рішення Білгород – Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2023 по справі №495/2811/23 щодо позбавлення матері дитини батьківських прав.
Листом командира Військової частими НОМЕР_1 від 12 травня 2023 року позивачу було відмовлено у звільненні з військової служби, посилаючись на те, що рішенням суду не встановлено факт самостійного виховання заявником дитини. 
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено в Законі України “Про військовий обов`язок і військову службу” №2232-XII від 25.03.1992 року (далі Закон №2232-XII).
Положеннями статті 1 Закону передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч.1 ст.2 Закону).
За нормами ч.2 ст.2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України, Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” на всій території України введено воєнний стан та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про загальну мобілізацію” затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №65/2022 “Про загальну мобілізацію”, відповідно до якого оголошено та проведено загальну мобілізацію.
Тобто, з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан та проведено загальну мобілізацію.
Строк дії воєнного стан та проведення мобілізації в Україні продовжено й наразі триває.
Прийняття на військову службу до Збройних Сил України, проходження військової служби та звільнення з військової служби визначені Законом №2232-XII.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення №1153/2008).
Приписами п.233 розділу XII Положення №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Підстави звільнення з військової служби передбачені вимогами ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Так, у відповідності до п.п. “г” п.3 ч. 5 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Відповідно до ст. 11 Закону України “Про охорону дитинства” кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно ст. 12 Закону України “Про охорону дитинства” виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст. 15 Закону України “Про охорону дитинства” дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятого статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Отже, Законом України “Про охорону дитинства” та Сімейним кодексом України передбачено рівні права та обов`язки батьків (матері і батька) щодо дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. При цьому один із батьків, який проживає окремо від дітей, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з ними. Сплата аліментів є одним із способів виконання батьками обов`язку з утримання дітей. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тобто, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.
При цьому, з матеріалів справи слідує, що постановою Одеського апеляційного суду від 19.02.2025 по справі №495/2811/23 частково задоволено апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ; скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 квітня 2023 року; постановлено нове судове рішення; у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та відібрання малолітньої дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, відмовлено.
Тобто, надане позивачем до рапорту рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 квітня 2023 року, скасоване.
За таких підстав, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні з військової служби солдата ОСОБА_1 , який проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 у зв`язку з сімейними обставинами, зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби з виключенням військовослужбовця зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Судом першої інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд вважає, що адміністративний позов позивача не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовити.
Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя К.О. Танцюра

.