Номер провадження: 22-ц/813/4339/26 
Справа № 522/18337/24-Е
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Назарової М.В. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Кострицького В.В., 
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2025 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Яреми Х.С. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг у порядку регресу,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_2 у порядку регресу витрати за оплату житлово-комунальних послуг: за квартиру АДРЕСА_1 , за період з вересня 2022 року по грудень 2024 року в розмірі 12137,96 грн; за квартиру АДРЕСА_2 , в розмірі 6662,42 грн; за квартиру АДРЕСА_3 , з вересня 2022 року по грудень 2024 в розмірі 13165,04 грн; 15366,12 грн за період з серпня 2020 по серпень 2022 у зв`язку зі скасуванням 11.04.2023 рішення суду від 03.06.2021 у справі № 522/2420/20, яким було змінено розмір часток сторін в квартирі та який (нерівний розмір часток) враховувався у рішенні від 17.03.2023 у справі № 522/8648/22, яким стягнуто з відповідача витрати на оплату житлово-комунальних послуг у порядку регресу за квартиру за період з серпня 2020 року по серпень 2022 року.
Позов обґрунтований тим, що сторони є співвласниками на праві спільної часткової власності (в рівних частках по 1/2) квартири АДРЕСА_4 , квартири АДРЕСА_5 , а отже, обоє є солідарними боржниками щодо сплати житлово-комунальних послуг. 
Позивач в період з вересня 2022 року по грудень 2024 року самостійно сплачував житлово-комунальні послуги за всі квартири, в зв`язку з чим як боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право заявити до іншого співвласника зворотну вимогу (регрес) щодо компенсації половини витрат на оплату житлово-комунальних послуг, які становлять щодо квартири АДРЕСА_6 грн, щодо квартири АДРЕСА_7 - 6662,42 грн, щодо квартири АДРЕСА_8 - 13165,04 грн.
Крім того, рішенням суду від 17.03.2023 (у справі № 522/8648/22) вже було стягнуто з відповідача на користь позивача за період з серпня 2020 по серпень 2022 витрати на оплату житлово-комунальних послуг у порядку регресу, зокрема, за квартиру АДРЕСА_8 , виходячи із розміру часток сторін у цій квартирі – 77/100 належать особисто ОСОБА_1 , а 23/100 належать порівну ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У зв`язку з цим процент витрат відповідача на оплату житлово-комунальних послуг у спільній власності за квартиру АДРЕСА_8 - 11,5 %. 
Проте 11.04.2023 апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції від 03.06.2021 у справі № 522/2420/20, яким було визначено розмір часток сторін у квартирі АДРЕСА_3 , тому частки сторін у цій квартирі є рівними (по 50%). Отже, позивач просить стягнути з відповідача докомпенсацію за період з серпня 2020 по серпень 2022 витрат на оплату житлово-комунальних послуг у порядку регресу щодо квартири АДРЕСА_8 в розмірі 15 366,12 грн, що складає 38,5% частки в загальному розмірі витрат на оплату житлово-комунальних послуг в цій квартирі, що визначена судом в рішенні від 17.03.2023 у справі № 522/8648/22.
ОСОБА_2 надіслала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову, визнати заборгованість за відповідачкою у розмірі 11755,53 грн, посилаючись на те, що між ними не було домовленості про сплату позивачем житлово-комунальних послуг за відповідача, а тому немає підстав для застосування регресу. Позивач не використав можливість врегулювання спору в добровільному порядку. Позивач не врахував усі сплати відповідача житлово-комунальних послуг, не врахував, що відповідач фактично не користується житлово-комунальними послугами у зв`язку з проживанням за кордоном з 06.03.2022. Позивач не довів необхідність сплати саме такої суми за спожиті житлово-комунальні послуги, оскільки особові рахунки на оплату відкриті лише на позивача, який не надає відповідачу інформації про розміри спожитих житлово-комунальних послуг, а вимоги про роз`єднання особових рахунків позивач не заявляв. (т. 1 а.с. 167- 248) 
У відповіді на відзив на позовну заяву позивач вказав, що звертався до ОСОБА_2 з листами щодо виплати наявної заборгованості зі сплати комунальних послуг, проте розумів, що очікуючи на її добровільну згоду, можуть сплинути терміни позовної давності. ОСОБА_2 , маючи доступ до відповідних квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг, належні оплати не проводила. Згідно з розрахунком заборгованості відповідачки, остання враховує грошові кошти з 2019 року, проте період з 04.2019 по 08.2022 року (включно) вже було вирішено у справі № 522/8648/22 та стягнуто з відповідачки заборгованість у розмірі 26416,00 грн. Вказаний період не є предметом спору в даній справі. (т. 2, а.с. 1-51)
В запереченні на відповідь на відзив ОСОБА_2 зазначила, що позивач не йде на зустріч відповідачці, не надає необхідну інформацію щодо нарахувань, суми боргу, не інформує щодо конкретної суми та здійснених платежів. (т. 2 а.с. 53-64)
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36013,38 гривень. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 917,17 гривень.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.07.2025 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю або зменшити суму стягнення до 19629,98 грн, виходячи з фактичних розрахунків та обсягу користування, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне і всебічне з`ясування обставин справи.
Вказує, що суд обмежився арифметичним порівнянням сум сплат, не дослідив реальний склад витрат, їх обґрунтованість та правову природу. Надані позивачем квитанції містять як витрати на спільне майно, так і витрати на індивідуальне споживання (електроенергія, водопостачання, водовідведення, опалення, обслуговування генератора), які споживав виключно позивач. 
Суд безпідставно поділив витрати навпіл, не з`ясувавши фактичний обсяг користування квартирами. Витрати на утримання спільного майна підлягають розподілу пропорційно часткам у праві власності та обсягу користування майном. Детальний розрахунок відповідачки показав, що загальний борг за двома об`єктами нерухомості становить 9753,19 грн і 3109,44 грн відповідно, але ці дані судом не враховані.
Суд зарахував на користь позивача платежі, здійснені сторонньою особою на суму 272,72 грн, що є неправомірним, суд не врахував фактичні платежі відповідачки, підтверджені квитанціями, всупереч ст. 528, 543, 1191 ЦК України, які передбачають можливість виконання зобов`язання будь-якою особою, що зменшує борг. 
Судом проігноровано усну домовленість про користування квартирою, за якою позивач одноосібно користувався квартирою за адресою АДРЕСА_9 , а також всім майном у ній, і зобов`язувався особисто сплачувати комунальні послуги. 
Згідно з розрахунком відповідачки сума боргу за період з 09.2022 по 05.2024 роки, з урахуванням сплат за адресою: АДРЕСА_9 , складає 5618,595 грн. У заяві про збільшення позовних вимог позивач подовжив строк позову до 12.2024, додавши квитанції про сплату за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_9 . Розрахунок частки відповідача вирахувано і сума заборгованості складає 1148,77 грн. До розрахунку включено обов`язкові платежі на утримання будинку та прибудинкової території, виключено нарахування за генератор, у зв`язку з тим, що це не є обов`язковим платежем і в цій квартирі проживає позивач. Отже загальна сума заборгованості відповідачки за адресою АДРЕСА_9 за період з 09.2022 по 12.2024 складає 6767,36 грн. 
Відповідачка не надала Розрахунок при розгляді справи у суді першої інстанції, бо з квітня 2019 року позивач за усною домовленістю з відповідачкою користується спільним майном одноосібно і з боку позивача є несправедливим та непорядним витребувати від відповідачки компенсацію за комунальні послуги, які він споживає особисто. 
Отже загальна сума заборгованості відповідачки згідно її часток в квартирах за період з 09.2022 по 12.2024 років складає 19629,98 грн. Ця сума підтверджується розрахунками, які додаються. Цю суму відповідачка вважає справедливою та готова компенсувати позивачеві в якості відшкодування.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, рішення залишити без змін, посилаючись на те, що позивачем не заявлялись вимоги щодо відшкодування фактично використаних житлово-комунальних послуг, а лише вимоги з відшкодування обов`язкових платежів.
Відповідні платежі за користування ОСОБА_1 квартирою, про які зазначає відповідач, також не було враховано Приморським районним судом м. Одеси при ухваленні рішення від 17.07.2025 року, тож з відповідача їх стягнуто не було.
Судом було здійснено детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_2 , з врахуванням наданих сторонами квитанцій, тож твердження відповідачки про не дослідження судом реального складу витрат не відповідає дійсності.
Наданий відповідачкою розрахунок заборгованості взагалі не є зрозумілим, адже не відомо на якій підставі ОСОБА_2 вважає, що її заборгованість складає приблизно 1/3 від сплачених комунальних платежів щомісяця, а не передбачені законодавством 50%.
Про незаконність та надуманість розрахунку ОСОБА_2 говорить також прохальна частина поданої нею апеляційної скарги, адже відповідачка, не маючи дійсних заперечень та з метою уникнення сплати належних грошових коштів вказує про ухвалення судом апеляційної інстанції рішення або про відмову, або про зменшення суми стягнення.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг у порядку регресу у розмірі 47551,54 грн, тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.
Згідно з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 вказаної норми).
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 (1/2 частка) та ОСОБА_2 (1/2 частка), право власності зареєстровано 30.11.2009 (т. 1 а.с. 17); квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/2 частка) та ОСОБА_1 (1/2 частка), право власності зареєстровано 22.08.2014 (т. 1 а.с. 8); квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/2 частка) та ОСОБА_1 (1/2 частка), право власності зареєстровано 18.02.2016 (т. 1 а.с. 18).
З рахунків про сплату внесків і платежів за утримання квартири АДРЕСА_3 за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на Літвінець О.Д., вбачається, що: за вересень 2022 рахунок – 2318,41 грн; за жовтень 2022 – 3172,27 грн; за грудень 2022 – 5321,92 грн; за січень 2023 – 8459,05 грн; за березень 2023 – 7342,54 грн; за квітень 2023 – 8319,73 грн; за травень 2023 – 9153,05 грн; за червень 2023 – 879,86 грн; за липень 2023 – 893,06 грн; за серпень 2023 – 1791,40 грн; за вересень 2023 – 2 684,46 грн; за жовтень 2023 – 3582,80 грн; за листопад 2023 – 4607,62 грн; за грудень 2023 – 6 159,41 грн; за січень 2024 - 1 606,51 грн; за лютий 2024 – 3 099,77 грн; за березень 2024 – 4743,58 грн; за квітень 2024 – 1014,65 грн; травень 2024 – 1915,09 грн. 
З наданих квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг вбачається, що ОСОБА_1 сплатив з вересня 2022 року по грудень 2024 за утримання квартири АДРЕСА_3 : 3172,27 грн – квитанція за 14.12.2022; 4 359,05 грн – квитанція за 17.02.2023; 9153,05 грн – квитанція за 19.06.2023; 879,86 грн - квитанція за 21.07.2023; 6159,41 грн. – квитанція за 20.01.2024; 4743,58 грн - квитанція за 06.04.2024; 1915,09 грн - квитанція за 25.06.2024. Всього 30382,31 грн.
З наданих рахунків на сплату внесків і платежів за утримання квартири АДРЕСА_4 за особовим рахунком № НОМЕР_2 , відкритим на Літвінець О.Д., вбачається, що: за вересень 2022 рахунок – 757,35 грн; за жовтень 2022 – 1416,91 грн, за листопад 2022 – 2069,36 грн та 102,36 грн; за грудень 2022 – 467,03 грн та 811,95 грн; за січень 2023 – 2 019,32 грн; 287,89 грн та 215,28 грн; за лютий 2023 – 483,75 грн, 508,14 грн та 400,14 грн; за березень 2023 – 1679,20 грн та 231,59 грн; за квітень 2023 – 2670,28 грн та 184,37 грн; за травень 2023 – 3512,07 грн; за червень 2023 – 701,38 грн; за липень 2023 – 747,05 грн; за серпень 2023 – 194,99 грн, 500 грн та 1636,36 грн; за вересень 2023 – 2708,82 грн, 194,99 грн та 1 000 грн; за жовтень 2023 – 3628,67 грн; за листопад 2023 – 1412,67 грн та 578,63 грн; за грудень 2023 – 2822,12 грн та 748,10 грн; за січень 2024 – 777,86 грн та 373,53 грн; за лютий 2024 – 1945,61 грн. та 268,76 грн; за березень 2024 – 3009,08 грн та 268,01 грн; за квітень 2024 – 858,46 грн; за травень 2024 – 1768,17 грн та 255,15 грн; за червень 2024 – 581,66 грн та 114,99 грн; за липень 2024 – 1184,84 грн та 30,89 грн; за серпень 2024 – 2 178,84 грн., 30,89 грн та 1 000 грн; за вересень 2024 – 3200 грн, 30,89 грн та 1000 грн; за жовтень 2024 – 4207,05 грн, та 30,89 грн; за листопад 2024 – 5180,71 грн, 164,09 грн та 1000 грн; за грудень 2024 – 1777,61 грн, 427,47 грн та 1000 грн. 
З наданих квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг вбачається, що ОСОБА_1 з вересня 2022 року по грудень 2024 сплатив за утримання квартири АДРЕСА_10 : 2069,36 грн – квитанція за 14.12.2022; 2522,49 грн – квитанція за 17.02.2023; 3512,07 грн – квитанція за 19.06.2023; 701,38 грн – квитанція за 21.07.2023; 3628,67 грн та 1000 грн. – квитанція за 03.11.2023; 748,10 грн та 2822,12 грн – квитанція за 20.01.2024; 3009,08 грн – квитанція за 06.04.2024; 268,01 грн – квитанція за 12.04.2024; 1768,17 грн – квитанція за 25.06.2024; 5180,71 грн – квитанція за 05.12.2024; 164,09 грн. – квитанція за 30.12.2024; 1 777,61 грн – квитанція за 07.01.2025; 427,47 грн – квитанція за 14.01.2025. Всього сплачено 29599,33 грн.
З наданих рахунків на оплату внесків і платежів за утримання квартири АДРЕСА_2 за особовим рахунком № НОМЕР_3 , відкритим на Літвінець О.Д., вбачається, що: станом на 01.09.2022 – до оплати 1025,40 грн; станом на 01.10.2022 – до оплати 383,81 грн; станом на 01.11.2022 – до оплати 710,98 грн; станом на 01.12.2022 – до сплати 1066,47 грн; станом на 01.01.2023 – до оплати 434,06 грн, станом на 01.02.2023 – до сплати 839,66 грн; станом на 01.03.2023 – до оплати 408,36 грн; станом на 01.04.2023 – до оплати 796,12 грн; станом на 01.05.2023 – до оплати 1190,95 грн; станом на 01.06.2023 – до оплати 1579,58 грн; станом на 01.07.2023 – 416,63 грн та 13,30 грн.; станом на 01.08.2023 – до оплати 407,16 грн; станом на 01.09.2023 – до оплати 800,07 грн; станом на 01.10.2023 – до оплати 1208,50 грн; станом на 01.11.2023 до оплати 1612,42 грн; станом на 01.12.2023 – до оплати 2304,01 грн; станом на 01.01.2024 – до оплати 3 403,78 грн; станом на 01.02.2024 – до оплати 1181,58 грн.; станом на 01.03.2024 – до оплати 2357,45 грн; станом на 01.04.2024 – до оплати 3 477,96 грн; станом на 01.05.2024 – до оплати 511,65 грн; станом на 01.06.2024 – 885,39 грн.
З наданих квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг вбачається, що ОСОБА_1 з вересня 2022 року по грудень 2024 року сплатив за утримання квартири АДРЕСА_2 : 796,47 грн, 0,01 грн, 22,59 грн, 51,64 грн, 56,25 грн, 90,54 грн, 100,62 грн. – квитанція 14.12.2022; 530,96 грн, 4,31 грн, 8,50 грн, 60,36 грн, 67,08 грн, 69,60 грн, 103,14 грн, 1954,18 грн – квитанція 17.02.2023; 1061,96 грн, 120,72 грн, 139,20 грн, 1379,36 грн, 17,00 грн, 106,54 грн., 134,16 грн, – квитанція від 19.06.2023; 26,98 грн, 13,30 грн, 286,88 грн, 30,18 грн, 34,80 грн, 33,54 грн, 0,01 грн, 4,25 грн – квитанція від 21.07.2023. Всього сплатив 7305,13 грн.
З наданих квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що фактичний платник ОСОБА_1 (платник ОСОБА_4 ) з вересня 2022 року по грудень 2024 року сплатив за утримання квартири АДРЕСА_2 : 1721,28 грн, 208,80 грн, 181,08 грн, 1149,72 грн, 13,20 грн, 25,51 грн, 86,73 грн, 117,39 грн – квитанція за 20.01.2024; 2 355,30 грн, 67,08 грн, 104,40 грн, 90,54 грн, 860,64 грн – квитанція за 08.04.2024; 573,76 грн, 60,36 грн, 17,40 грн, 183,56 грн, 50,31 грн, – квитанція за 25.06.2024. Всього сплатив 7867,06 грн.
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 06.03.2022 виїхали за межі України (довідка № 19/Л-265-179 від 05.01.2024 видана ДПС України).
З наданих суду квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що ОСОБА_2 з вересня 2022 року по грудень 2024 року сплатила:
-за утримання квартири АДРЕСА_3 : 100 грн – квитанція 23.05.2024; 500 грн. – квитанція 24.06.2024; 500 грн – квитанція 24.07.2024. Всього - 1100 грн.
- за утримання квартири АДРЕСА_2 : 150,31 грн – квитанція 28.10.2023; 6,77 грн – квитанція 11.11.2023; 16,77 грн – квитанція 01.12.2023; 10,63 грн – квитанція 07.01.2024; 10,63 грн – квитанція 11.01.2024; 16,77 грн – квитанція 27.01.2024; 16,77 грн – квитанція 24.02.204; 4,27 грн, 6,39 грн. – квитанція 08.04.2024; 52,20 грн – квитанція 16.04.2024; 16,77 грн – квитанція 07.05.2024; 14,92 грн, 17,40 грн, 286,88 грн – квитанція 06.06.2024; 16,77 грн – квитанція 07.07.2024; 5,28 грн, 17,40 грн, 37,44 грн – квитанція 24.07.2024; 167,70 грн - квитанція 10.12.2024. Всього – 827,07 грн.
- за утримання квартири АДРЕСА_4 : 200 грн - квитанція 23.05.2024; 500 грн – квитанція 24.06.2024; 500 грн – квитанція 24.07.2024. Всього – 1200 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2021 (справа № 522/2420/20) визнано приватною особистою власністю ОСОБА_1 - 77/100 часток квартири АДРЕСА_3 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2023 (справа № 522/8648/22) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені коштів за житлово-комунальні послуги з утримання квартир: АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_11 ; АДРЕСА_12 . Всього 26416 грн. Ухвалюючи рішення суд виходив з періоду нарахування з серпня 2020 року по серпень 2022 року та з того, що відповідно до рішення суду від 03.06.2021 у справі №522/2420/20, на праві приватної особистої власності ОСОБА_1 належить 77/100 квартири АДРЕСА_3 . Інші 23/100 цієї квартири належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим ОСОБА_2 за утримання цієї квартири, з сплачених ОСОБА_1 39912 грн, має компенсувати 4457 грн (11,5 % загальної суми).
Постановою Одеського апеляційного суду від 11.04.2023 (справа № 522/2420/20) рішення від 03.06.2021 в частині визнання приватною особистою власністю ОСОБА_1 77/100 часток квартири АДРЕСА_3 , скасовано та в цій частині вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 22.03.2024 постанову апеляційного суду від 11.04.2023 залишено без змін.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким по справі не оспорюється, що сторони є співвласниками на праві спільної часткової власності (в рівних частках по 1/2) квартири АДРЕСА_4 , квартири АДРЕСА_2 , квартири АДРЕСА_3 , а тому відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що загальна сума коштів, які ОСОБА_1 сплатив за житлово-комунальні послуги з вересня 2022 року по грудень 2024 року щодо зазначених квартир становить 75153,83 грн. 
ОСОБА_2 , яка є співвласником (1/2 частка) по усім трьом квартирам, за цей період сплатила: за утримання квартири АДРЕСА_3 : 1100 грн.
За утримання квартири АДРЕСА_2 сплатила: 827,07 грн, за утримання квартири АДРЕСА_4 сплатила: 1200 грн, всього сплатила за житлово-комунальні послуги з вересня 2022 року по грудень 2024 року – 3127,07 грн. 
Різниця в сумі сплати житлово-комунальних послуг складає 72026,76 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суми сплачених коштів за житлово-комунальні послуги на утримання квартири АДРЕСА_4 , квартири АДРЕСА_13 та квартири АДРЕСА_3 , відповідно до її частки, як співвласника майна, у загальному розмірі 36013,38 грн (72026,76/2).
Щодо докомпенсації витрат у розмірі 15366,12 грн за період з серпня 2020 по серпень 2022 року, у зв`язку зі скасуванням рішення суду від 03.06.2021, судом вірно зазначено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2021 у справі № 522/2420/20 визнано приватною особистою власністю ОСОБА_1 77/100 часток квартири АДРЕСА_3 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2023 у справі № 522/8648/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплачених коштів за житлово-комунальні послуги на утримання квартир АДРЕСА_14 , всього 26416 грн. 
Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з періоду нарахування з серпня 2020 року по серпень 2022 року та відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2021 у справі № 522/2420/20, на праві приватної особистої власності ОСОБА_1 належить 77/100 квартири АДРЕСА_3 . Інші 23/100 зазначеної квартири належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, в зв`язку з чим ОСОБА_2 за утримання квартири АДРЕСА_3 – зі сплачених ОСОБА_1 39 912 грн, має компенсувати 4457 грн (11,5 % загальної суми).
Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 11.04.2023 у справі № 522/2420/20 рішення суду від 03.06.2021 в частині визнання приватною особистою власністю ОСОБА_1 77/100 часток квартири АДРЕСА_3 скасовано та в цій частині вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 22.03.2024 постанову апеляційного суду від 11.04.2023 залишено без змін.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2023 у справі № 522/8648/22, яким вирішені правовідносини сторін щодо розподілу витрат на житлово-комунальні послуги в період з серпня 2020 року по серпень 2022 року, набрало законної сили, в зв`язку з чим його перегляд судом першої інстанції в межах цієї справи є недопустимим.
Колегія суддів відхиляє доводи скарги, що надані позивачем квитанції містять як витрати на спільне майно, так і витрати на індивідуальне споживання, оскільки позивачем заявлені вимоги лише щодо стягнення комунальних послуг за обов`язкові платежі.
Твердження скарги, що суд зарахував на користь позивача платежі, здійснені сторонньою особою є необґрунтованими, з огляду на положення ст. 528 ЦК України, якою передбачено можливість зарахування платежів, здійснених сторонньою (третьою) особою, на користь позивача. 
Спростовується матеріалами справи посилання, що суд не врахував фактичні платежі скаржниці, оскільки як вбачається з оскаржуваного рішення, судом враховано платежі ОСОБА_2 за заявлений позивачем період.
Щодо доводу скарги, що судом проігноровано усну домовленість про користування квартирою, за якою позивач одноосібно користувався квартирою за адресою АДРЕСА_9 , а також всім майном у ній, і зобов`язувався особисто сплачувати комунальні послуги , колегія суддів вказує, що усна домовленість, навіть якщо вона фактично виконувалася, не є безумовним доказом права користування або звільнення від солідарної відповідальності співвласників за утримання спільного майна. 
Твердження про те, що нарахування за використання генератора не є обов`язковим платежем, є необґрунтованим, оскільки витрати на забезпечення належного функціонування будинку, у тому числі альтернативних джерел електропостачання (генератора), відносяться до витрат на утримання будинку та прибудинкової території, які також мають нести всі співвласники, незалежно від користування такою послугою. 
Відтак такі платежі є обов`язковими для співвласників/користувачів приміщень, незалежно від факту проживання позивача у квартирі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2025 року залишити без змін 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Дата складення повного тексту постанови - 21 квітня 2026 року

Судді: М.В. Назарова

В.А. Коновалова 

В.В. Кострицький