МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 лютого 2026 р.  	№ 400/613/26 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу 
за позовом	ОСОБА_1 , , 	
до відповідача	Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, , 	
про	визнання протиправним та скасування рішення від 25.12.2025 № 143250024222, зобов`язання вчинити певні дії,	

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2026 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі – відповідач) про:
визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 25.12.2025 № 143250024222 про відмову у призначенні пенсії;
зобов`язання відповідача повторно розглянути по суті заяву позивача від 17.12.2025 про призначення пенсії за віком, врахувавши до страхового стажу періоди роботи з 13.10.1985 по 14.12.1999, з 26.07.1984 по 08.10.1985, з 23.02.1998 по 30.08.2000.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.12.2025 він звернувся до органу Пенсійного фонду України про призначення йому пенсії за віком, за результатами розгляду якої відповідач прийняв рішення про відмову у призначені йому пенсії за віком. До його страхового стажу не були зараховані періоди проходження ним військової служби з 13.10.1985 по 14.12.1999 та роботи з 26.07.1984 по 08.10.1985, з 23.02.1998 по 30.08.2000 на російській території. На переконання позивача, відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі – Угода від 13.03.1992) до його страхового стажу підлягають зарахуванню періоди його військової служби та роботи на російській території. Крім цього, зазначення на титульній сторінці його трудової книжки лише року не робить її недійсною.
У відзиві на позовну заяву від 10.02.2026 відповідач заперечив проти позову і просило в його задоволені відмовити повністю. Відзив умотивовано тим, що страховий стаж позивача становив 17 років 03 місяці 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Відповідач наголосив на тому, що він правомірно не зарахував до страхового стажу позивача періоди його служби та роботи на російській території, оскільки ним не було подано підтвердні документи.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного відповідно до статті 263 КАС України (без виклику сторін у судове засідання), а також витребувано у відповідача докази.
До відзиву на позовну заяву від 10.02.2026 відповідач додав витребувані в нього докази.
У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, керуючись частиною четвертою статті 229 КАС України, суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.
Відповідно до дубліката військового квитка позивача НОМЕР_1 , виданого 17.12.1999 російським військовим комісаріатом, він у період з 13.10.1985 по 14.12.1999 проходив військову службу на російській території.
Згідно із записами № 1-5 трудової книжки позивачки НОМЕР_2 , заповненої в 1984 році, позивачка працював відповідно:
з 26.07.1984 по 08.10.1985 електромонтером в Ізюмському приладобудівному заводі імені Дзержинського;
з 23.02.1998 по 30.08.2000 тренером-викладачем у Марковському ДЮСШ.
17.12.2025 позивач подав через вебпортал Пенсійного фонду України заяву про призначення йому пенсії за віком.
У зв`язку з тим, що призначення / перерахунок пенсії здійснюється за екстериторіальним принципом, вищенаведена заява позивачки була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, яке 25.12.2025 прийняло рішення № 143250024222 про відмову у призначенні пенсії (далі – Рішення від 25.12.2025).
Вказане рішення про відмову аргументовано тим, що позивач не має право на призначення пенсії, оскільки у неї відсутній необхідний страховий стаж, визначений пунктом 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV) – 25 років. Страховий стаж позивачки становив 17 років 3 місяці 19 днів. До його страхового стажу не зараховано періоди:
з 13.10.1985 по 14.12.1999 проходження військової служби, оскільки період роботи перетинається з роботою в російській федерації, а також не подано підтвердні документи;
з 26.07.1984 по 08.10.1985 відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці зазначена неповна дата її видачі (тільки рік);
з 23.02.1998 по 30.08.2000 в російській федерації відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки відсутні підтвердні документи.
Вважаючи Рішення від 25.12.2025 протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Абзацом тридцять шостим статті 1 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування.
Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV цей Закон набирав чинності з 01.01.2004.
Тому страховий стаж за період до 01.01.2004 обчислюється на підставі документів і в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, тобто Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Отже, періоди роботи позивача до 31.12.2003 можуть бути зараховані до страхового стажу лише на підставі документів і в порядку, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктами «а» і «в» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується також:
будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків;
військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.
Таким чином, періоди роботи позивача та його військової служби згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» можуть бути зараховані до страхового (трудового) стажу на підставі документів, що їх підтверджують;
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктами 1 і 6 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються військові квитки.
Відтак у разі наявності трудової книжки і військового квитка страховий стаж за періоди роботи до 31.12.2003 встановлюється на підставі відповідних записів у них.
Відповідно до пункту 2.12 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 09.06.2021) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з абзацом першим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що зазначення неповної дати заповнення трудової книжки не може бути підставою для незарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивача.
Відтак позивач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача, періоди його роботи згідно з його трудовою книжкою.
Що стосується підтвердження стажу роботи та проходження військової служби на російській території, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 7 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, укладеної 14.01.1993 (далі – Угода від 14.01.1993) (припинила дію 04.07.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.06.2023 № 639 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн»), питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.
Відповідно до абзаців два і три статті 6 Угоди від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на території обох Сторін, взаємно визначається сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність.
Необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у встановленому порядку на території держав-учасників Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР до 1 грудня 1991 р., приймаються на території держав-членів Співдружності без легалізації (стаття 11 Угоди від 13.03.1992).
Статтею 13 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що кожен учасник її може вийти із неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди щодо цього учасника припиняється зі спливом 6-ти місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення. Пенсійні права громадян держав-членів Співдружності, які виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і у випадку її виходу з Угоди держави-члена, на території якого вони проживають.
Згідно із Федеральним Законом російської федерації від 11.06.2022 № 175-ФЗ «Про денонсацію Російською Федерацією Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року» російська федерація денонсувала Угоду від 13.03.1992.
Відтак російська федерація припинила з 01.01.2023 участь в Угоді від 13.03.1992.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з пунктом «b» частини першої статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, складену 23.05.1969, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.
Таким чином, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані (заповнені) роботодавцями на російській території до 01.01.2023, підлягають прийняттю в Україні без легалізації.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відтак у разі наявності трудової книжки страховий стаж за періоди роботи до 01.01.2023 на території російської федерації, встановлюється на підставі відповідних записів у ній.
До 17.08.1993 в Україні була чинна Інструкції про порядок введення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, дія якої також поширювалась на російську федерацію.
Отже, трудова книжка і військовий квиток, які велися на російській території до 01.01.2023, приймається в Україні без легалізації, і вони є належними документами про підтвердження відповідного стажу роботу.
У постанові від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22 Верховний Суд сформував правовий висновок, що відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації та неможливість їх підтвердження не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах російської федерації, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки.
Таким чином, органи Пенсійного фонду України зобов`язані були зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи на російській території на підставі його трудової книжки, яка велася в російській федерації, та / або інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання та архівними установами.
Суд встановив, що дублікат військового квитка позивача НОМЕР_1 був виданий російським військовим комісаріатом 17.12.1999, а запис про його роботу на російській території з 23.02.1998 по 30.08.2000 був зроблений 30.08.2000, тобто до 01.01.2023.
Отже, відповідач протиправно відмовився зарахувати відповідні періоди роботи та проходження військової служби до страхового стажу позивача, а тому рішення від 25.12.2025 є протиправним.
Водночас відповідач правомірно відмовив у зарахуванні до страхового стажу період роботи позивача згідно із записами трудової книжки з 23.02.1998 по 14.12.1999, оскільки він перетинається з його військовою служби.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Квитанцією до платіжної інструкції від 21.01.2026 № 2.496871049.1 підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 2662,40 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову з двома основними позовними вимогами. Тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 5, 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити частково.
2. Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області 25.12.2025 № 143250024222 про відмову у призначенні пенсії.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області:
зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 26.07.1984 по 08.10.1985 та з 15.12.1999 по 30.08.2000 та проходження ним військової служби у період з 13.10.1985 по 14.12.1999;
повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 17.12.2025 про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області судовий збір у розмірі 2664 (Дві тисячі шістсот шістдесят чотири) гривні 40 копійок.
5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
8. Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 , виданий 14.05.2007 Жовтоводським МВ УМВС України в Дніпропетровській області);
відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83А, м. Чернігів, Чернігівський район ,Чернігівська область, 14005; код ЄДРПОУ 21390940).
9. Повний текст рішення суду складений 20.02.2026.

Суддя В.Г.Ярощук