ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 917/1161/25 

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Бенедисюк І.М., Васьковський О.В., Зуєв В.А., Кібенко О.Р., Малашенкова Т.М., Пєсков В.Г., Чумак Ю.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра"

на ухвалу Господарського суду Полтавської області (Байдуж Ю.С.) 
від 01.07.2025

та постанову Східного апеляційного господарського суду (Крестьянінов О.О., Лакіза В.В., Мартюхіна Н.О.)
від 12.08.2025

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра"

про стягнення 138 936,46 грн,

ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог та оскаржуваних судових рішень 
1. У червні 2025 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "УСГ" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" (далі - Відповідач, Скаржник), в якій просило стягнути з Відповідача шкоду в порядку суброгації в розмірі 138 936,46 грн, а також відшкодувати судові витрати.
2. Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 01.07.2025, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.08.2025, закрито провадження у справі № 917/1161/25 на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); повернуто Позивачу з Державного бюджету України судовий збір в сумі 2 422,40 грн; стягнуто з Відповідача на користь Позивача 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
3. Закриваючи провадження у справі, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що у цій справі відсутній предмет спору з огляду на подану 26 червня 2025 року Позивачем заяву про закриття провадження у справі, у якій він повідомив суд про те, що на банківський рахунок Позивача надійшли кошти від Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) в рахунок погашення боргу у цій справі у розмірі 138 936,46 грн, які є предметом позову.
4. В частині задоволення заяви Позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суди дійшли висновку, що Позивач подав до суду першої інстанції належні докази понесених витрат на професійну правничу допомогу та від ПрАТ "СК "Саламандра" заперечень щодо цієї заяви не надходило. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, стислий виклад позиції інших учасників
5. 01 вересня 2025 року Відповідач із використанням підсистеми "Електронний суд" подав касаційну скаргу на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 01.07.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.08.2025 у справі № 917/1161/25, у якій просить скасувати їх в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. 
6. Скаржник у касаційній скарзі, з урахуванням заяви про її уточнення, зазначає про те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, вирішуючи питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, порушили:
- статтю 4 ГПК України, оскільки оцінюючи підстави звернення до суду, не врахували, що відсутні підстави для надання судового захисту, передбачені цією статтею, а також не застосували вказану статтю у сукупності із пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV);
- норми статті 237 ГПК України, оскільки не з`ясували жодної з обставин, які передбачені для вирішення цією нормою, внаслідок того, що оскаржувані судові рішення були винесені без урахування положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, а також у сукупності з частиною другою статті 126 ГПК України.
7. Скаржник стверджує, що позов у цій справі був поданий без дотримання встановленого законом порядку реалізації права на страхове відшкодування, без подання відповідної заяви та без надання страховикові можливості виконати зобов`язання добровільно. Уся подальша поведінка Позивача та результат провадження лише підтверджують відсутність предмета спору на момент звернення до суду, а отже, витрати на правничу допомогу не були спричинені протиправною поведінкою Відповідача і не підлягають відшкодуванню.
8. Також Скаржник зазначає, що у низці справ суди визнають допустимим звернення до суду без заяви до страховика та присуджують витрати на правничу допомогу, навіть якщо спір по суті не розглядався. В інших справах суди, навпаки, акцентують увагу на недопустимості передчасного звернення та пов`язують відмову у компенсації витрат із відсутністю фактичного спору і невиконанням позивачем обов`язку з досудового інформування відповідача. Зазначене, на думку Скаржника, свідчить про існування неоднакової судової практики щодо застосування норм процесуального та матеріального права у справах про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, коли спір фактично не виник, а страховика було позбавлено права виконати зобов`язання в добровільному порядку.
9. Позивач, в межах встановленого Верховним Судом строку, із використанням підсистеми "Електронний суд" подав відзив на касаційну скаргу Відповідача, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
ПІДСТАВИ ДЛЯ ПЕРЕДАННЯ СПРАВИ НА РОЗГЛЯД ОБ`ЄДНАНОЇ ПАЛАТИ
10. Верховний Суд (у складі колегії суддів Власов Ю.Л. - головуючий, Булгакова І.В., Малашенкова Т.М.) ухвалою від 18.11.2025 передав справу № 917/1161/25 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Об`єднана палата) з наступних підстав. 
11. Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів у постанові від 24 жовтня 2025 року у справі № 917/276/25 у подібних правовідносинах з огляду на подібний склад учасників справ (за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" до ПрАТ "СК "Саламандра"), предмет та підстави позовів (стягнення коштів), предмет касаційного оскарження (ухвала про закриття провадження у справі та постанова, ухвалена за результатом перегляду цієї ухвали), а також застосування норм права, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 130 ГПК України, виснував таке:
"Так, зі змісту норми частини третьої статті 130 ГПК України вбачається, що лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у нього виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, до яких належить і витрати, пов`язані з розглядом справи. 
Разом з тим, за встановленими судами обставинами справи провадження у справі було закрито саме за ініціативою суду у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, а не за заявою позивача про відмову від позову у зв`язку із задоволення позовних вимог відповідачем. Ухвала суду першої інстанції у цій частині не оскаржувалася, а відтак є чинною.
Отже, з урахуванням фактичних обставин даної справи положення частини третьої статті 130 ГПК України не розповсюджуються на спірні правовідносини."
12. Колегія суддів Верховного Суду, яка розглядала касаційну скаргу у цій справі №917/1161/25, вважає за необхідне відступити від вказаного вище висновку Верховного Суду, викладеного у постанові, прийнятої у складі колегії суддів з іншої палати.
13. Як убачається із матеріалів справи та встановлено судами, у заяві про закриття провадження за відсутністю предмету спору, Позивач ставив питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що він не підтримує свої позовні вимоги внаслідок задоволення їх Відповідачем після пред`явлення цього позову.
14. Так, 26 червня 2025 року до місцевого господарського суду надійшла заява Позивача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. У вказаній заяві Позивач повідомив суд про те, що на його банківський рахунок надійшли кошти від МТСБУ в рахунок погашення спірного боргу в сумі 138 936,46 грн. Позивач у заяві також просив суд стягнути з Відповідача 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
15. Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про можливість стягнення з Відповідача витрат Позивача на професійну правничу допомогу на підставі частини третьої статті 130 ГПК України.
16. Особливості здійснення розподілу витрат у разі закриття провадження у справі унормовані у статті 130 ГПК України, яка є спеціальною нормою. Так, згідно з частиною третьою статті 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
17. Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів у постанові від 24 жовтня 2025 року у справі № 917/276/25 виснував, що у позивача виникає право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини третьої статті 130 ГПК України лише у випадку його відмови від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК.
18. Як у справі № 917/276/25, так й у цій справі провадження було закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Згідно з висновком, викладеним у постанові від 24 жовтня 2025 року у справі № 917/276/25, закриття провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України унеможливлює стягнення витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини третьої статті 130 ГПК України.
19. Отже, Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2025 року у справі № 917/276/25 ототожнив термін "відмова позивача від позову", який використовується в першому реченні частини третьої статті 130 ГПК України з терміном "позивач не підтримує своїх вимог", який застосований у другому реченні частини третьої статті 130 ГПК України. 
20. Колегія суддів у цій справі №917/1161/25 з таким висновком не погоджується з наступних підстав.
21. Терміни "відмова позивача від позову" та "позивач не підтримує своїх вимог", які використовуються в нормах ГПК України, не є тотожними за їх мовним викладенням, тому не можуть тлумачитись однаково за допомогою мовного способу тлумачення. Відмова позивача від позову передбачає його активну дію, яка проявляється шляхом подання суду відповідної заяви. Непідтримання своїх вимог може проявлятись як у вигляді активної дії з відмови від позову, так і шляхом пасивної поведінки з невчинення дій на підтримання своїх вимог. 
22.  Якщо застосовувати логічний спосіб тлумачення норм частини третьої статті 130 ГПК України можна дійти висновку, що законодавець умисно застосував різні терміни в нормах першого та другого реченнях цієї частини, оскільки не підтримувати позовні вимоги позивач може як шляхом відмови від позову, так і внаслідок відсутності предмета спору. Дійсний зміст норми другого речення частини третьої статті 130 ГПК України полягає в тому, що таке непідтримання позовних вимог сталось внаслідок їх задоволення відповідачем після пред`явлення позову, а не в тому, в який саме спосіб позивач не підтримує свої позовні вимоги.
23. Системний спосіб тлумачення норм частини третьої статті 130 ГПК України звертає увагу на те, що стаття 130 ГПК України містить назву "Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду". При цьому, закриття провадження у справі згідно з частиною першою статті 231 ГПК України здійснюється не лише внаслідок відмови позивача від позову, а й внаслідок відсутності предмету спору. Тому норми частини третьої статті 130 ГПК України мають застосовуватись у разі закриття провадження у справі не лише через відмову позивача від позову, а й через відсутність предмету спору.
24. Також, системний спосіб тлумачення норм частини третьої статті 130 ГПК України дає можливість дійти висновку, що в інших нормах ГПК України законодавець використовує термін "не підтримує позовних вимог" з іншим змістом, ніж "відмовляється від позову", зокрема у частинах четвертій, п`ятій статті 55 ГПК України, що свідчить про те, що законодавець не ототожнює ці терміни.
25. Слід також вдатися до цільового способу тлумачення частини третьої статті 130 ГПК України та звернути увагу на норму частини першої статті 2 ГПК України, яке відносить до завдань господарського судочинства справедливе вирішення судом спорів, що включає в себе дотримання принципу справедливості як при застосуванні норм права до спірних правовідносин, так і при їх тлумаченні. Навряд чи буде справедливим тлумачення норм частини третьої статті 130 ГПК України у такий спосіб, що якщо позивач подав обґрунтований позов, у зв`язку з чим поніс витрати на правничу допомогу, і відповідач після цього задовольнив його вимоги, то позивач отримує право відшкодувати ці витрати з відповідача лише якщо додатково ще відмовиться від позову, а якщо суд закрив провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору, то ні. 
26. Враховуючи викладене, колегія суддів тлумачить норми частини третьої статті 130 ГПК України таким чином, що за загальним правилом першого речення частини третьої статті 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, оскільки така відмова може бути здійснена позивачем з різних підстав, в тому числі внаслідок заявлення необґрунтованого позову. Проте, якщо позивач не підтримує свої позовні вимоги унаслідок їх задоволення відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. При цьому, спосіб, у який позивач не підтримує своїх вимог, не має значення для застосування норми другого речення частини третьої статті 130 ГПК України. 
27. За таких обставин, колегія суддів у цій справі №917/1161/25 вважає, що Верховний Суд у наведеному вище висновку, викладеному у постанові від 24 жовтня 2025 року у справі № 917/276/25, вдався до звуженого тлумачення норми другого речення частини третьої статті 130 ГПК України, чим звузив обсяг прав позивача на відшкодування витрат на правничу допомогу, тому вважає за необхідне відступити від цього висновку, для чого передала справу № 917/1161/25 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
28. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду ухвалою від 21.11.2025 прийняв до розгляду справу №917/1161/25 за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 01 липня 2025 року та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12 серпня 2025 року. Розгляд справи призначив у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
29. Верховний Суд перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзиві, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов таких висновків.
30. Предметом касаційного оскарження у цій справі є ухвала місцевого господарського суду, залишена без змін постановою суду апеляційної інстанції, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини третьої статті 130 ГПК України у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України - якщо відсутній предмет спору.
31. Справа передана на розгляд Об`єднаної палати з метою відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.10.2025 у справі №917/276/25 щодо застосування частини третьої статті 130 ГПК України, згідно з яким зі змісту норми частини третьої статті 130 ГПК України вбачається, що лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у нього виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи.
32. Тож предметом розгляду у цьому касаційному провадженні є застосування норми права - частини третьої статті 130 ГПК України в обставинах, що склалися в межах спору між сторонами у цій справі. 
33. Відповідно до частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо:
1) спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;
2) відсутній предмет спору;
3) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу;
4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;
5) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана;
6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;
7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.
34. Відповідно до оскаржуваних судових рішень провадження у цій справі №917/1161/25 було закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.
35. Статтею 130 ГПК України врегульовано розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. 
36. Так, згідно з положеннями частини третьої вказаної статті у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
37. Із тексту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції від 12.08.2025 встановлено, що 26.06.2025 року до суду надійшла заява Позивача про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору. У вказаній заяві він повідомив суд про те, що на банківський рахунок Позивача надійшли кошти від МТСБУ в рахунок погашення боргу у даній справі у розмірі 138936,46 грн, які є предметом позову. 
38. Для визначення того, чи підлягає у цьому конкретному випадку застосуванню норма частини третьої 130 ГПК України, необхідно порівняти обставини, встановлені у межах цієї справи, із ключовими елементами, зазначеними у нормі права. Лише у разі співпадіння всіх елементів у їх сукупності можна дійти висновку, що норма підлягає застосуванню. 
39. Оскільки у справі відсутня заява Позивача про відмову від позову, то очевидно, що застосування першого речення частини третьої статті 130 ГПК України виключається. 
40. Буквальний аналіз другого речення частини третьої статті 130 ГПК України показує, що для її застосування - щоб суд присудив стягнення з відповідача понесені позивачем витрати у справі - необхідними є наявність таких складових елементів (умов):
1) позивач не підтримує своїх вимог;
2) це відбулося внаслідок їх (вимог) задоволення, яке в свою чергу має бути здійснене
3) відповідачем
4) після пред`явлення позову. 
41. За встановленими у цій справі обставинами:
1) Позивач подав заяву про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору;
2) це відбулося внаслідок того, що на банківський рахунок Позивача надійшли кошти в рахунок погашення боргу у даній справі у розмірі 138936,46 грн;
3) спірні кошти були сплачені не Відповідачем, а МТСБУ;
4) спірні кошти були сплачені після пред`явлення позову. 
42. У справі №917/276/25, у якій обставини є майже аналогічними, суд першої інстанції закрив провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки спірні кошти були сплачені не відповідачем, а МТСБУ. Втім, Верховний Суд мотивував відмову у стягненні з відповідача на користь позивача понесених витрат на правничу допомогу тим, що (1) позивач не відмовлявся від позову, а провадження було закрито через відсутність предмету спору; (2) провадження було закрито не за ініціативою позивача, а з ініціативи суду; (3) позовні вимоги були виконані не відповідачем, а третьою особою. 
43. Так, у п.5.3. постанови від 24.10.2025 у справі №917/276/25 Верховний Суд вказав таке:
"Як встановлено судом апеляційної інстанції провадження у даній справі було закрито не внаслідок ініціативи з боку позивача (який був обізнаний з погашенням страхового відшкодування) шляхом подання ним відповідної заяви про закриття провадження, а через фактичне усунення предмета спору на стадії судового розгляду шляхом здійснення виплати Моторно (транспортне) страховим бюро України та саме з ініціативи суду першої інстанції внаслідок відсутності предмета спору.
...Щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 130 ГПК України слід відзначити таке.
Так, зі змісту норми частини третьої статті 130 ГПК України вбачається, що лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволення позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у нього виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, до яких належить і витрати, пов`язані з розглядом справи. 
Разом з тим, за встановленими судами обставинами справи провадження у справі було закрито саме за ініціативою суду у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, а не за заявою позивача про відмову від позову у зв`язку із задоволення позовних вимог відповідачем. Ухвала суду першої інстанції у цій частині не оскаржувалася, а відтак є чинною.
Отже, з урахуванням фактичних обставин даної справи положення частини третьої статті 130 ГПК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.
Ураховуючи наведене вище у своїй сукупності колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу на підставі статті 130 ГПК України, чого суди попередніх інстанцій не врахували.
44. Тому перед Об`єднаною палатою у цій справі постали такі ключові питання: 
1) чи підлягає ч.3 ст. 130 ГПК застосуванню не лише у випадку відмови позивача від позову, але й закриття судом провадження за відсутності предмету спору на підставі п.4 ч.1 ст.231 ГПК; 
2) у разі якщо так, то чи має значення з чиєї ініціативи закрито провадження - позивача (було відповідне клопотання як у цій справі №917/1161/25), відповідача (було відповідне клопотання) чи суду (як у справі №917/276/25); 
3) у разі якщо ні, то чи має значення для застосування ч.3 ст. 130 ГПК той факт, що зобов`язання виконане не відповідачем, а третьою особою (як це відбулося у обох справах - №917/276/25 та №917/1161/25). 
45. Об`єднана палата погоджується з обґрунтуванням, наведеним колегією суддів при передачі справи №917/1161/25 на розгляд Об`єднаної палати щодо поширення дії частини 3 статті 130 ГПК України на випадки закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета позову (у разі виконання відповідачем позовних вимог) виходячи з таких міркувань. 
46. Терміни "відмова позивача від позову" та "позивач не підтримує своїх вимог", які використовуються в нормах ГПК України, не є тотожними за їх мовним викладенням, тому не можуть тлумачитись однаково за допомогою мовного способу тлумачення. Відмова позивача від позову передбачає його активну дію, яка проявляється шляхом подання суду відповідної заяви. Непідтримання своїх вимог може проявлятись як у вигляді активної дії з відмови від позову, так і шляхом пасивної поведінки з невчинення дій на підтримання своїх вимог. 
47.  Якщо застосовувати логічний спосіб тлумачення норм частини третьої статті 130 ГПК України можна дійти висновку, що законодавець умисно застосував різні терміни в нормах першого та другого реченнях цієї частини, оскільки не підтримувати позовні вимоги позивач може як шляхом відмови від позову, так і внаслідок відсутності предмета спору. Дійсний зміст норми другого речення частини третьої статті 130 ГПК України полягає в тому, що таке непідтримання позовних вимог сталось внаслідок їх задоволення відповідачем після пред`явлення позову, а не в тому, в який саме спосіб позивач не підтримує свої позовні вимоги.
48. Системний спосіб тлумачення норм частини третьої статті 130 ГПК України звертає увагу на те, що стаття 130 ГПК України містить назву "Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду". При цьому, закриття провадження у справі згідно з частиною першою статті 231 ГПК України здійснюється не лише внаслідок відмови позивача від позову, а й внаслідок відсутності предмету спору. Тому норми частини третьої статті 130 ГПК України мають застосовуватись у разі закриття провадження у справі не лише через відмову позивача від позову, а й через відсутність предмету спору.
49. Об`єднана палата також вважає, що при застосуванні ч.3 ст. 130 ГПК у разі закриття судом провадження за відсутності предмета спору (на підставі п.4 ч.1 ст. 231 ГПК ГПК) немає значення, ким саме було ініційоване питання про закриття провадження - сторонами, зокрема позивачем, чи судом. 
50. Водночас, у справі, що переглядається, і у справі №917/276/25 виконання спірного зобов`язання було здійснено не Відповідачем, а іншою особою, яке не є стороною у цій справі ( в обох випадках - МТСБУ). 
51. Суд зауважує, що зазначення у нормі права, викладеній у другому реченні частини третьої статті 130 ГПК України, вказівки на те, що для стягнення судових витрат з відповідача умовою є задоволення позовних вимог саме відповідачем, має юридичне значення. 
52. Так, задоволення після пред`явлення позову позовних вимог відповідачем фактично є свідченням того, що відповідач: 1) погодився з тим, що позов пред`явлено до належного відповідача, 2) визнає позовні вимоги. Іншими словами, задоволення позовних вимог відповідачем суд може вважати свідченням того, що пред`явлення позову цим позивачем до цього відповідача відбулося внаслідок неправомірного діяння відповідача, що і виступає підґрунтям необхідності покладення на такого відповідача судових витрат із розгляду справи. 
53. Однак те, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок того, що предмет спору перестав існувати після задоволення позовних вимог іншою особою - не відповідачем у справі, - саме по собі не може бути ані свідченням обґрунтованості позову, ані свідченням неправомірної поведінки відповідача у межах конкретного спору. 
54. Суд зазначає, що вирішення питання про відшкодування понесених позивачем витрат у разі закриття провадження у справі залежить від фактичних обставин, які стали підставою для такого закриття.
55. За обставинами справи, що переглядається, відносини між сторонами у справі, а також відносини сторін з третьою особою, яка здійснила виплату Позивачу у межах цього спору, перебувають у сфері правового врегулювання Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яким, зокрема, врегульовано порядок взаємодії між страховиками та страховиками і МТСБУ щодо виконання їхніх зобов`язань з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
56. У цій справі МТСБУ здійснило виплату Позивачу згідно процедури, передбаченої вказаним законом, та у відповідності до визначеної законом правосуб`єктності. Водночас у цій справі судами попередніх інстанцій не було встановлено, що Відповідач діяв з порушенням визначеного спеціальним законом порядку, що в свою чергу призвело до виникнення спору між сторонами. Іншими словами, факт виплати спірної суми страхового відшкодування, здійсненої МТСБУ у межах приписів норм спеціального закону відповідно до своєї правосуб`єктності, не може вважатися підтвердженням неправомірності дій Відповідача у цій справі та обґрунтованості заявлених позовних вимог Позивача до Відповідача.
57. Відтак, у межах цього спору задоволення позовних вимог не Відповідачем, а іншою особою, свідчить про те, що предмет спору у справі перестав існувати, що може бути підставою для винесення судом ухвали про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, однак це не може бути підставою для застосування частини третьої статті 130 ГПК України та покладення на такого Відповідача судових витрат із розгляду справи. 
58. Тож оскільки у справі, що розглядається, позовні вимоги були задоволені не Відповідачем, а іншою особою - МТСБУ, немає підстав для застосування у цьому конкретному випадку норми частини третьої статті 130 ГПК України та стягнення з Відповідача понесених Позивачем у справі судових витрат.
59. Отже з урахуванням викладеного наявні підстави для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.10.2025 у справі №917/276/25, щодо застосування частини 3 статті 130 у сукупності з пунктом 4 частини 1 статті 231 ГПК України. 
60. Об`єднана палата формує такий висновок щодо застосування частини 3 статті 130 та пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України:
(1) у позивача виникає право на відшкодування йому за рахунок відповідача понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи не лише у випадку відмови позивача від позову у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем після пред`явлення позову, але й у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України у разі, якщо відсутність предмета спору виникла у зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідачем;
(2) при цьому немає значення, чи було провадження закрито за клопотанням позивача, відповідача чи з ініціативи суду; 
(3) у разі задоволення позовних вимог третьою особою, а не відповідачем, право на відшкодування витрат залежить від підстав здійснення такого задоволення третьою особою, які підлягають дослідженню та оцінці судом. При цьому за загальним правилом добросовісний позивач вправі розраховувати на можливість відшкодування йому витрат на правничу допомогу, понесених ним до моменту закриття провадження у справі.
61. Враховуючи викладене, Суд доходить висновку про порушення судами попередніх інстанцій норми процесуального права - частини третьої статті 130 ГПК України. Висновки судів попередніх інстанцій про стягнення з Відповідача понесених Позивачем судових витрат у цій справі на підставі частини третьої статті 130 ГПК України є такими, що не відповідають вказаній нормі законодавства, а тому оскаржувані судові рішення в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу підлягають скасуванню з постановленням нового рішення в цій частині про відмову у стягненні з Відповідача витрат на професійну правничу допомогу. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
62. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
63. Відповідно до частин 1, 2 статті 311 ГПК України Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
64. Оскільки під час здійснення касаційного провадження у цій справі з`ясовано, що оскаржувані ухвала та постанова прийняті з порушенням норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, Суд, керуючись наведеними приписами ГПК України, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині з прийняттям нового рішення про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. 
Судові витрати
65. З огляду на те, що суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, судові витрати підлягають розподілу за правилами статей 129, 315 ГПК України.
66. Оскільки за подання апеляційної та касаційної скарги на судові рішення в частині оскарження розподілу судових витрат Скаржником судовий збір не сплачувався, підстав для перерозподілу судових витрат у виді судового збору у цій справі немає. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 310, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 01.07.2025 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 12.08.2025 у справі № 917/1161/25 скасувати в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. 
3. У скасованій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "УСГ" 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя Г. Вронська

Судді І. Бенедисюк

О. Васьковський

В. Зуєв

О. Кібенко

Т. Малашенкова

В. Пєсков

Ю. Чумак