ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

 26 лютого 2026 року 	 м. Дніпро	 справа № 335/10363/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М., 
секретар судового засідання Кононенко А.М. 
за участю представника позивача Річко О.О.
представників відповідача Бежанової А.І., Прінь В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 03.11.2025 року (головуючий суддя Апаллонова Ю.В.)
в адміністративній справі №335/10363/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 в особі представника Річко Олени Олександрівни звернувся до суду з позовом до відповідача Державної міграційної служби в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення іноземця з України, просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення № 2301100100000499 від 04.08.2025 про примусове видворення з України іноземця - громадянина російської федерації ОСОБА_1 , прийняте головним спеціалістом УДМС України в Запорізькій області Тетяною Славич. 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є громадянин рф, документований паспортом громадянина рф НОМЕР_1 , виданого генеральним консульством росії в м. Харків, 06.08.2021, терміном дії до 06.08.2025.
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади № 2023/002809392 від 06.04.2023, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 20.08.2005. Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МЗП № 003088 від 14.05.2025 та на його підставі винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серія ПН МЗП №003135 від 14.05.2025. Під час здійснення перевірки законності перебування, Позивач, надав оригінал паспортного документа, та пояснив, що він прибув на територію України 21.10.2013 через КПП «Гоптівка», у приватних справах. Позивач проживав на території України разом з батьками з раннього дитинства, у 2009 році закінчив Біленьківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Запорізького району Запорізької області та отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту; та у 2012 році закінчив Державний навчальний заклад «Запорізький будівельний центр професійно-технічної освіти», отримавши атестат про повну загальну середню освіту та диплом кваліфікованого робітника. Це свідчить, що він не вперше прибув до України «у приватних справах», а постійно проживав, навчався та проживав на її території протягом тривалого часу. В подальшому, 04.06.2025 відповідач усно викликав позивача до себе, та прийняв щодо нього рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, із зобов`язанням його покинути територію України у термін до 23.06.2025.
Позивачем було придбано квиток на автобус Запоріжжя – Кишинів, з відправленням із м. Запоріжжя 23.06.2025 о 09.30 та прибуттям до Кишинева 24.06.2025 о 01.15, що підтверджується проїзним документом на автобус № 49837237. 
23.06.2025 о 23.48 на пункті пропуску через державний кордон Республіки Молдови щодо позивача було прийнято рішення про відмову у в`їзді особи до Республіки Молдова, причина – не підтверджена мета поїздки. Після цього позивач був змушений повернутися до м. Запоріжжя. Отже, Позивачем було вчинено усіх необхідних дій для виконання рішення про примусове повернення до країни походження, та фактично виконано його. Однак, вказані обставини були проігноровані Відповідачем, попри те, що йому було достеменно відомо про повернення позивача до м. Запоріжжя, оскільки співробітники УДМС України в Запорізькій області неодноразово телефонували Позивачу і були обізнані щодо його переміщень. В подальшому, за невиконання у встановлений поважних причин рішення про примусове повернення УДМС в Запорізькій області від 04.06.2025, УДМС у Запорізькій області прийнято рішення про примусове видворення Позивача з України № 2301100100000499 від 04.08.2025. В цей же день Позивача було заарештовано та направлено до пункту тимчасового перебування іноземців. 
Рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05.08.2025 р. у справі №335/7663/25 позовні вимоги Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України – задоволено в повному обсязі. У відповідності до вказаного рішення позивача було затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, терміном на шість місяців.
Позивач з початку повномасштабного вторгнення добровільно вступив до ТРО, зокрема до батальйону самооборони «Щит», що підтверджується відповідною довідкою. Така діяльність Позивача очевидно суперечить офіційній лінії державної політики рф, ставить його під реальну загрозу переслідувань, репресій або притягнення до кримінальної відповідальності у разі повернення до країни походження. А тому, дізнавшись про можливість отримання статусу біженця вже під час перебування у ПТПІ, 08.08.2025 позивач звернувся до Управління Державної Міграційної служби України в Чернігівській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Станом на момент подачі цієї позовної заяви, рішення, прийнятого за наслідками розгляду вказаної заяви не надходило. Вважає протиправним рішення відповідача №2301100100000499 від 04.08.2025 про примусове видворення з України іноземця - громадянина російської федерації ОСОБА_1 .
Рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 03.11.2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що позивач вчиняв дії щодо узаконення свого перебування на території України, у встановленому порядку звертався з відповідною заявою про набуття громадянства до органів ДМС. Дійшов висновку, що рішення про примусове видворення прийняте відповідачем в межах своїх повноважень, у спосіб встановлений законом, рішення є законним, мотивованим та обґрунтованим, відповідач мав законодавчо визначені підстави для ухвалення оскаржуваного рішення про примусове видворення позивача.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Вказує, що після того як щодо апелянта було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни, із зобов`язанням його покинути територію України у термін до 23.06.2025, ним було придбано квиток на автобус Запоріжжя – Кишинів, з відправленням із м. Запоріжжя 23.06.2025 о 09.30 та прибуттям до Кишинева 24.06.2025 о 01.15, що підтверджується проїзним документом на автобус № 49837237. Натомість, 23.06.2025 о 23.48 на пункті пропуску через державний кордон Республіки Молдови щодо апелянта було прийнято рішення про відмову у в`їзді особи до Республіки Молдова, причина – не підтверджена мета поїздки. Після цього апелянт був змушений повернутися до м. Запоріжжя. Отже, апелянтом було вчинено усіх необхідних дій для виконання рішення про примусове повернення до країни походження, та фактично виконано його. Однак, вказані обставини були проігноровані Відповідачем, попри те, що йому було достеменно відомо про повернення Апелянта до м. Запоріжжя, оскільки співробітники УДМС України у Запорізькій області неодноразово телефонували апелянту і були обізнані щодо його переміщень. Зауважує, що апелянт здійснював виїзд з території України 23.06.2025, а не 31.07.2025.
Відповідачем подано відзив а апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що з метою забезпечення виконання рішення про примусове повернення іноземця з території України, прийнятого у зв`язку з порушенням позивачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, та відповідно до частини 6 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», працівниками Управління ДМС України в Запорізькій області було здійснено контроль за виконанням зазначеного рішення. Згідно з інформацією інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України «Аркан», 05.12.2025 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнув державний кордон України у напрямку виїзду через пункт пропуску «РК-632 Чернігівський прикордонний загін». Таким чином, іноземець вибув за межі України.
У судовому засіданні представники позивача та відповідача підтримали свої позиції щодо рішення суду першої інстанції.
Представник позивача зазначила, що вважає, що позивач не з власного волевиявлення залишив територію, позивача було видворено за межі території України в ході оскарження ним рішення про примусове видворення.
Представники відповідача (кожен окремо) зазначили, що позивач не мав документів, що надають право перебувати на території України на законних підставах, також позивач не має документів, що встановлюють статус біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Матеріали справи не містять документів, що підтверджують його видворення, наявні підтвердження, що він самостійно перетнув кордон України у напрямку с Білорусією.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, народився м.Хабаровськ, що підтверджено закордонним паспортом громадянина російської федерації НОМЕР_1 строком дії з 06.08.2021 року до 06.08.2026 року.
21.10.2013 ОСОБА_1 прибув на територію України через КПП «Гоптівка» за паспортом НОМЕР_3 від 22.12.2010 терміном дії до 22.12.2015.
04.08.2025 до УДМС у Запорізькій області звернувся громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питання подальшого його перебування на території України.
Для здійснення перевірки законності перебування, громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надав оригінал паспортного документа НОМЕР_1 , виданого Генеральним Консульством Росії в м. Харків 06.08.2021, термін дії до 06.08.2026, та пояснив, що він прибув на територію України 21.10.2013 через КПП «Гоптівка» по паспорту НОМЕР_1 , виданому 22.12.2010, терміном дії 22.12.2015, у приватних справах.
Під час перевірки було встановлено, що за обліками УДМС у Запорізькій області, з використанням бази даних відомчої інформаційної системи ДМС, за результатами - ОСОБА_1 посвідками на тимчасове або постійне проживання в Україні, паспортом громадянина України не документувався.
04.06.2025 у відношенні громадянина рф ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , УДМС у Запорізькій області було прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, із зобов`язанням його покинути територію України у термін до 23.06.2025.
Вказане рішення вручено громадянину російської федерації ОСОБА_1 в день його прийняття, що підтверджується відповідним особистим підписом останнього.
Також, Позивача було ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення у примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк та роз`яснено Позивачу, що рішення про примусове повернення може бути оскаржене в суді.
Згідно обліків Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення УДМС у Запорізькій області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянином ОСОБА_1 не оскаржене.
Позивачем було придбано квиток на автобус Запоріжжя – Кишинів, з відправленням із м. Запоріжжя 23.06.2025 о 09.30 та прибуттям до Кишинева 24.06.2025 о 01.15, що підтверджується проїзним документом на автобус № 49837237.
23.06.2025 о 23.48 на пункті пропуску через державний кордон Республіки Молдови щодо ОСОБА_1 було прийнято рішення про відмову у виїзді особи до Республіки Молдова, причина – не підтверджена мета поїздки. Після цього ОСОБА_1 повернувся до м. Запоріжжя.
Таким чином, рішення відповідача від 04.06.2025 примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянин рф ОСОБА_1 не виконав, територію України не покинув; за обліками інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан»), за результатами – відсутня інформація про перетинання державного кордону України громадянином ОСОБА_1 31.07.2025 через КПП «Маяки-Удобне», інформація щодо виїзду з території України відсутня; за обліками Єдиного реєстру боржників, за результатами – наявна інформація про майнові зобов`язання іноземця перед державою, а саме не сплачене адміністративне стягнення, накладене УДМС у Запорізькій області 14.05.2025.
Впродовж тимчасового перебування на території України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.01.2014 року за межі України не виїжджав, до ДМС із заявами щодо легалізації свого проживання в Україні, продовження строку перебування на території країни не звертався. Законні підстави для подальшого перебування в Україні у іноземця відсутні.
Законодавство України зобов`язує іноземців та осіб без громадянства неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (частина 3 статті 3 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
04.08.2025 відповідачем прийнято рішення про примусове видворення ОСОБА_1 з України № 2301100100000499 від 04.08.2025.
Підставою для прийняття рішення №2301100100000499 від 04.08.2025 про примусове видворення ОСОБА_1 з України стало наступне:
- дозволений строк перебування ОСОБА_1 на території України закінчився 14.01.2014 року, 
- з 14.01.2014 року громадянин рф ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно,
- ухиляється від виїзду на територію країни походження або іншу третю країну після встановленого строку перебування в Україні,
- 04.06.2025 року УДМС в Запорізькій області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни і зобов`язано покинути Україну в строк до 13.06.2025 року, однак це рішення не виконане позивачем.
Надалі, громадянина російської федерації ОСОБА_1 на підставі рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05.08.2025 р. у справі №335/7663/25 (за позовом Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області) було затримано з метою забезпечення примусового видворення за межі території України та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, терміном на шість місяців.
Позивач вважає протиправним рішення відповідача №2301100100000499 від 04.08.2025 про примусове видворення ОСОБА_1 з України.
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.
Пунктом 7 частиною 1 статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону № 3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. 
У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. 
Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Згідно ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Згідно ч. 4 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. 
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», факт подання заяви про визнання біженцем сам по собі не зупиняє дію рішення про примусове видворення, якщо компетентним органом або судом не прийнято окремого рішення про його зупинення.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином російської федерації, народився м.Хабаровськ, що підтверджено закордонним паспортом громадянина російської федерації НОМЕР_1 строком дії з 06.08.2021 року до 06.08.2026 року.
21.10.2013 ОСОБА_1 прибув на територію України через КПП «Гоптівка» за паспортом НОМЕР_3 від 22.12.2010 терміном дії до 22.12.2015.
04.08.2025 до УДМС у Запорізькій області звернувся громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питання подальшого його перебування на території України.
Для здійснення перевірки законності перебування, громадянина рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надав оригінал паспортного документа НОМЕР_1 , виданого Генеральним Консульством Росії в м. Харків 06.08.2021, термін дії до 06.08.2026, та пояснив, що він прибув на територію України 21.10.2013 через КПП «Гоптівка» по паспорту НОМЕР_1 , виданому 22.12.2010, терміном дії 22.12.2015, у приватних справах.
Під час перевірки було встановлено, що за обліками УДМС у Запорізькій області, з використанням бази даних відомчої інформаційної системи ДМС, за результатами - ОСОБА_1 посвідками на тимчасове або постійне проживання в Україні, паспортом громадянина України не документувався.
04.06.2025 у відношенні громадянина рф ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , УДМС у Запорізькій області було прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, із зобов`язанням його покинути територію України у термін до 23.06.2025.
Вказане рішення вручено громадянину російської федерації ОСОБА_1 в день його прийняття, що підтверджується відповідним особистим підписом останнього.
Також, Позивача було ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення у примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк та роз`яснено Позивачу, що рішення про примусове повернення може бути оскаржене в суді.
Згідно обліків Єдиного державного реєстру судових рішень, рішення УДМС у Запорізькій області про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянином ОСОБА_1 не оскаржене.
Позивачем було придбано квиток на автобус Запоріжжя – Кишинів, з відправленням із м. Запоріжжя 23.06.2025 о 09.30 та прибуттям до Кишинева 24.06.2025 о 01.15, що підтверджується проїзним документом на автобус № 49837237.
23.06.2025 о 23.48 на пункті пропуску через державний кордон Республіки Молдови щодо ОСОБА_1 було прийнято рішення про відмову у виїзді особи до Республіки Молдова, причина – не підтверджена мета поїздки. Після цього ОСОБА_1 повернувся до м. Запоріжжя. 
Таким чином, рішення відповідача від 04.06.2025 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, із зобов`язанням його покинути територію України у термін до 23.06.2025 громадянин рф ОСОБА_1 не виконав, територію України не покинув; за обліками інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система «Аркан»), за результатами – відсутня інформація про перетинання державного кордону України громадянином ОСОБА_1 31.07.2025 через КПП «Маяки-Удобне», інформація щодо виїзду з території України відсутня; за обліками Єдиного реєстру боржників, за результатами – наявна інформація про майнові зобов`язання іноземця перед державою, а саме не сплачене адміністративне стягнення, накладене УДМС у Запорізькій області 14.05.2025.
Також, встановлено, що впродовж тимчасового перебування на території України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.01.2014 року за межі України не виїжджав, до ДМС із заявами щодо легалізації свого проживання в Україні, продовження строку перебування на території країни не звертався. Законні підстави для подальшого перебування в Україні у іноземця відсутні.
Законодавство України зобов`язує іноземців та осіб без громадянства неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (ч.3 ст.3 ЗУ № 3773-VI).
04.06.2025 року УДМС в Запорізькій області прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни і зобов`язано покинути Україну в строк до 13.06.2025 року. На теперішній час рішення про примусове повернення не виконано.
04.08.2025 відповідачем прийнято рішення про примусове видворення Позивача з України № 2301100100000499 від 04.08.2025.
Підставою для прийняття рішення про примусове видворення позивача є те, що дозволений строк перебування ОСОБА_1 на території України закінчився 14.01.2014 року, з цього часу громадянин рф ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду на територію країни походження або іншу третю країну після встановленого строку перебування в Україні. 
Згідно рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 05.08.2025 р. у справі №335/7663/25 позовні вимоги Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України – задоволено в повному обсязі. У відповідності до вказаного рішення ОСОБА_1 було затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, терміном на шість місяців.
На даний час у громадянина російської федерації ОСОБА_1 відсутні документи на право перебування/проживання на території України.
Підставою для прийняття рішення про примусове видворення позивача передувало не виконання ОСОБА_1 рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 04.06.2025 року.
Представником позивача надано суду докази на підтвердження проживання ОСОБА_1 на території України, а саме на території с.Біленьке Запорізького району з 02.08.2005 року по теперішній час.
Натомість, та обставина, що позивач має на території України місце проживання, сім`ю, не є підставою для його звільнення від відповідальності та наслідків порушення міграційного законодавства. 
Так, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10.10.2019 року у справі №2340/2910/18, від 18.03.2021 року у справі №522/1441/18 та від 29.05.2023 року у справі №522/5683/22 неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності в іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує вчинене іноземцем порушення міграційного законодавства та не є підставою для скасування рішення про примусове повернення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, такі обставини не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. 
При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні зв`язки покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу) вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №343/2242/16, від 10.10.2019 року у справі №2340/2910/18, від 12.08.2020 року у справі №755/14023/17, від 13.10.2021 року у справі №263/14519/20, від 13.04.2021 року у справі №211/1113/18, від 26.01.2022 року у справі №200/9761/20-а).
В постанові від 26.01.2024 року у справі №522/11225/22 Верховний Суд зазначив, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Тобто мова йде про відповідальність самого іноземця, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.
У справі Jeunesse vs the Netherlands Європейський суд з прав людини відзначив, що коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території, така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. 
Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні.
Разом з тим, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що позивач вчиняв дії щодо узаконення свого перебування на території України, у встановленому порядку звертався з відповідною заявою про набуття громадянства до органів ДМС.
Що стосується доводів сторони позивача про те, що примусове видворення до російської федерації призведе до небезпеки переслідування та репресій з боку держави, то в цій частині суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: 
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; 
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; 
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; 
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Подібні положення закріплені й в ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови для переслідувань цієї особи за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, остання повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Однак суд з пояснень учасників справи встановив, що ОСОБА_1 протягом більш ніж десятирічного періоду перебування на території України з відповідною заявою до компетентних органів не звертався. 
Зокрема, позивач зазначав, що він лише в усному порядку цікавився порядком отримання статусу біженця, проте офіційних заяв до Державної міграційної служби України станом на час прийняття рішення про примусове видворення від 04.08.2025 не подавав. 
Аналогічно представник відповідача заперечив факт подання позивачем будь-яких заяв щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту станом на 04.08.2025 року. 
Листом ДМС від 08.10.2025 № 8.5-10940/2-25, вказана заява не реєструвалася та рішення про відмову у її прийнятті не приймалося з огляду на те, що Україна перебуває в умовах правового режиму воєнного стану у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України, що і зумовило застосування до ОСОБА_1 положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року.
При цьому, сама лише приналежність до членів ТРО, зокрема батальйону самооборони за відсутності інших доказів можливого його переслідування за не може свідчити, що в країні його громадянської належності останньому може загрожувати небезпека для його свободи.
Побоювання позивача з приводу повернення до рф спростовуються, оскільки вони не підтверджені доказами, окрім того, позивач мав можливість виїхати до будь-якої іншої країни, а не до рф, і у встановленому законодавством України порядку повернутись до України, адже рішенням про примусове повернення не встановлено заборони йому в`їзду в Україну.
Крім того, рішення про примусове видворення передбачає не обов`язково повернення до країни походження/громадянської приналежності, а й до будь-якої третьої країни, якщо позивач має побоювання за свою безпеку.
При цьому, як вбачається з пояснень учасників справи, ОСОБА_1 не оскаржував рішення про його примусове повернення, а тому саме по собі скасування рішення про примусове видворення з вищезазначених підстав не призведе до припинення зобов`язання позивача покинути територію України (з відповідними наслідками за невиконання).
Що стосується доводів позивача про те, що він жодним чином не ухилявся від виконання рішення про примусове повернення, оскільки в межах наданого йому строку намагався залишити територію України шляхом безуспішного виїзду в Республіку Молдова, то в цій частині суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що 23.06.2025 року (останній день виконання рішення в частині зобов`язання покинути територію України) ОСОБА_1 дійсно намагався перетнути кордон України з Республікою Молдова, однак згідно рішення про відмову на в`їзд особи в Республіку Молдова від 23.06.2025 року у наданні дозволу на в`їзд позивачу було відмовлено у зв`язку з не підтвердженням мети поїздки. Після цього ОСОБА_1 повернувся до місця свого проживання.
Жодних доказів здійснення позивачем повідомлення про цю обставину працівників Державної міграційної служби України з метою з`ясування своїх подальших дій аж до 04.08.2025 року матеріали справи не містять.
Разом з тим, з пояснень позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні в суді першої інстанції вбачається, що 23.06.2025 року позивач намагався перетнути кордон України з Республікою Молдова з метою перетнути кордон з подальшим поверненням до України, а не з метою виконання рішення про його примусове повернення до країни громадянської належності або третьої країни. Жодних інших дій з метою виконання рішення про примусове повернення за період з 24.06.2025 року до 04.08.2025 року позивач не здійснював, при тому, що громадянин рф ОСОБА_1 перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні, тобто з 19.01.2014 року.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач не оскаржував рішення про його примусове повернення від 04.06.2025 року та не звертався до компетентних органів держави Україна з метою легалізації свого перебування на території України, водночас, усвідомлював, що він порушує законодавство України.
Позивачем не наведено поважних причин невиконання рішення про примусове повернення від 04.06.2025 року, доказів тому, що позивач звертався до відповідача із заявами про продовження строку перебування на території України чи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту станом на 04.08.2025 року до суду не надано.
Ураховуючи всі встановлені судом обставини та з огляду на наведені положення чинного законодавства України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення про примусове видворення прийняте відповідачем в межах своїх повноважень, у спосіб встановлений законом, рішення є законним, мотивованим та обґрунтованим, відповідач мав законодавчо визначені підстави для ухвалення оскаржуваного рішення про примусове видворення позивача а тому не підлягає скасуванню і відповідно підстав для задоволення позову не вбачається.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів бере до уваги, що згідно з інформацією інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України «Аркан», 05.12.2025 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнув державний кордон України у напрямку виїзду через пункт пропуску «РК-632 Чернігівський прикордонний загін». Таким чином, іноземець вибув за межі України.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами, викладеними відповідачем та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування
Виходячи з результатів апеляційного перегляду не підлягають розподілу витрати у справі.
Керуючись 241-245, 250, 286, 288, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 03.11.2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 26.02.2026 та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
В повному обсязі постанова виготовлена 26.02.2026.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко 

суддя О.М. Лукманова