П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/3416/25
Провадження № 22-ц/4815/154/26

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Левчук О.В.
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено
27 березня 2025 року в м. Рівне
Повний текст рішення складено: 27 березня 2025 року.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кукли Людмили Анатоліївни на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,
в с т а н о в и в:
У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у сумі 37 132, 50 гривень.
Мотивуючи позов, зазначала, що згідно з судовим рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 29 січня 2014 року у справі №557/2195/13-ц на її користь з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 400 гривень щомісячно, починаючи з 23 грудня 2013 року та до його повноліття. Однак у зв`язку із невиконанням свого обов`язку зі сплати аліментів у платника утворилася заборгованість, яка станом на 31 січня 2025 року становила 37 132,50 гривні.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 37 132,50 гривні.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 гривень.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2025 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
На заочне рішення представником ОСОБА_1 – адвокатом Куклою Л.А. подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала про те, що в основу оскаржуваного рішення було покладено протиправний розрахунок державного виконавця щодо заборгованості зі сплати аліментів, оскільки, незважаючи на те, що розмір стягнутих судом аліментів становив 400 гривень на місяць, з 2018 року нарахував значно більшу суму. Зважала на те, що лише 18 червня 2025 року Рівненським міським судом Рівненської області розглянуто позовну заяву ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, а, отже, до цього часу аліменти мали сплачуватися у твердій грошовій сумі - 400 гривень щомісяця. 
Крім того, позивач не скористалася й встановленим ч.3 ст. 184 СК України правом звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому, здійснивши власний розрахунок суми аліментів, яку сплатив її довіритель, заявник вказувала, що в ході виконавчого провадження за обліковий період мало бути нараховано не 79 800 гривень, а 35 200 гривень. На її переконання, позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.
З наведених підстав просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася, хоча їй про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправомірною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України).
Як з`ясовано судом, рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 29 січня 2014 року у справі №557/2195/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 400 гривень щомісячно, починаючи з 23 грудня 2013 року і до досягнення ним повноліття.
Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.
Згідно з цією нормою закону у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Крім того, обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з самого факту народження дитини згідно з вимогами Сімейного кодексу України.
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні ВП №42806638, складеним головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Волчецьким Д.М., за ОСОБА_1 станом на 31 січня 2025 року обліковується заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом №557/2195/13-ц від 01 квітня 2014 року в розмірі 37 132,50 гривень.
До позовної заяви додано розрахунок пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів, відповідно до якого її розмір за період з вересня 2017 року по січень 2025 року становить 61 395,56 гривень.
Відповідачем правильності здійснених обчислень в суді першої інстанції спростовано не було, а в апеляційний скарзі аргументів з приводу розрахунку не наведено, а тому колегія суддів не вбачає потреби для проведення власного розрахунку.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а також усталену судову практику, викладену зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц, суд попередньої інстанції обґрунтовано стягнув з платника аліментів неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 100 відсотків заборгованості.
Наведені автором апеляційної скарги покликання з того приводу, що проведений державним виконавцем відповідно до виконавчого провадження розрахунок зі сплати аліментів є хибним, колегією суддів відхиляються.
Так, норма частини 3 ст. 195 СК України вказує, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Частиною 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. 
Оскільки матеріали справи не містять інформації щодо оскарження і спростування цього розрахунку в суді в межах встановленого законом спору або ж з приводу розгляду певного питання органом державної виконавчої служби, за наслідками якого було б здійснено перерахунок чи внесено уточнення, виправлення тощо, тому цей документ підлягав безумовному врахуванню судом. 
Поготів, усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині третій ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.
Частину першу ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. 
Тобто законодавством визначено механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
Подібні висновки з приводу цих обставин викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №682/3112/18, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17, постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі №335/3166/14-ц, від 27 травня 2020 року в справі № 128/373/18, від 30 червня 2020 року в справі № 320/8024/16-ц, від 04 листопада 2020 року в справі № 601/858/19, від 20 вересня 2021 року в справі № 2-2805/11, від 22 квітня 2022 року в справі № 522/14485/15-ц. 
Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій правозастосовній практиці Верховного Суду.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного судового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Судовий збір, що понесений заявником при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кукли Людмили Анатоліївни залишити без задоволення, а заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:     С.В. Хилевич 

Судді:       С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук