ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року	Львів	Справа № 260/2200/25 пров. № А/857/43736/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Іщук Л.П., Пліша М.А. 
за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року, прийняте суддею Ващиліним Р.О., у м. Ужгороді, повний текст складено 25 вересня 2025 року, у справі № 260/2200/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

28.03.2025 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач 1), Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/Ч, відповідач 2), в якому просив визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо взяття на військовий облік та призову ОСОБА_1 на військову службу по загальній мобілізації без укладення відповідного контракту; 
- зобов`язати В/Ч звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту «ґ» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ), а саме: за власним бажанням (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України).
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 в задоволені позову відмовлено.
Суд виходив з того, що є безпідставними твердження позивача про наявність в нього статусу особи без громадянства, оскільки такий у встановленому Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) порядку оформлений не був.
В свою чергу відповідно до відомостей свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 14.05.1973, ОСОБА_1 народився в м. Ужгороді Закарпатської області. Його батьками є ОСОБА_2 (українець) та ОСОБА_3 (українка).
Суд зазначив, що відсутність даних про документування позивача паспортом громадянина України не спростовує набуття громадянства України за народженням, а може свідчити про ухилення від отримання відповідного паспорта та документального оформлення статусу.
Також враховано те, що під час мобілізації ОСОБА_1 не повідомляв ІНФОРМАЦІЯ_2 про неможливість призову його на військову службу з огляду на відсутність в нього громадянства України. Жодних інших аргументів неможливості його призову, окрім відсутності громадянства України, позивач не заявляє, а судом таких обставин встановлено не було.
ОСОБА_1 також просив суд зобов`язати В/Ч НОМЕР_1 звільнити його з військової служби на підставі пп. «ґ» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, однак, як свідчать обставини справи, позивач був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період як громадянин України та був документований військовим квитком серії НОМЕР_3 від 23.03.2024. Жодного контракту як іноземець або особа без громадянства останній не укладав, а тому на нього не можуть розповсюджуватися вимоги пп. «ґ» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону №2232-ХІІ.
Не погодившись з означеним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає, що таке прийняте всупереч встановлених норм КАС України та є незаконним.
Обґрунтовує вимоги тим, що сукупність наведених ним відомостей беззаперечно підтверджує, що він є іноземцем і не належить до громадянства України.
Попри неодноразові звернення його з вимогою укласти з ним контракт про проходження військової служби у встановленому законодавством порядку, такий контракт укладено не було. Це свідчить про пряме порушення посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 норм чинного законодавства України і підтверджує їхнє недотримання встановленого порядку щодо проходження військової служби іноземцями та особами без громадянства
18 лютого 2025 він подав рапорт до В/Ч НОМЕР_1 , в якому просив звільнити з військової служби на підставі підпункту «ґ» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Відповідно до пункту 9 Розділу ІІІ «Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531, розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту. Відслідкувавши за трекінговим номером на офіційному сайті Укрпошта, було з`ясовано, що В/Ч НОМЕР_1 отримала лист із рапортом 5 березня 2025. Однак, відповідь на рапорт ОСОБА_1 так і не отримав
Повідомив про те, що відповідь Ужгородського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області на заяву ОСОБА_1 від 06.11.2024 щодо документування паспортом громадянина України не була подана як доказ до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від позивача та його представника. Тому просить врахувати вказану інформацію.
Стороною відповідача в особі ІНФОРМАЦІЯ_3 подано відзив на апеляційну скаргу з якого, для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Згідно даних, ОСОБА_1 рахується, як такий що підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має статус військовозобов`язаного. Останній, про наявність у нього права на відстрочку від мобілізації в особливий період чи інформації про його бронювання, інших застережень і відповідних документів не надавав. Також не повідомляв про наявність у нього громадянства іншої держави чи будь-яких інших заперечень проти його призову на військову службу. Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність порушення прав позивача є правильним.
В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст. 229, ст. 313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23 березня 2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» був призваний та направлений для проходження військової служби під час мобілізації до Військової частини НОМЕР_4 .
Наказом командира В/Ч НОМЕР_1 від 17.05.2024 №150 солдата ОСОБА_1 , призначеного на посаду навідника 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону В/Ч НОМЕР_1 , з 17 травня 2024 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Відповідно до довідки №812 від 27.05.2024, станом на день виникнення спірних правовідносин солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у В/Ч НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 стверджує, що він є особою без громадянства, при цьому був призваний на військову службу за мобілізацією, а контракт з ним укладено не було.
18 лютого 2025 ОСОБА_1 скерував командиру В/Ч НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку рапорт, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби на підставі пп. «ґ» п.3 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
За результатами розгляду такого рапорту листом №169/2286 від 27.03.2025 В/Ч НОМЕР_1 у звільненні з військової служби позивача відмовила у зв`язку з порушенням вимог підпорядкованості при поданні рапорту. Окрім того, зауважено про не надання доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є особою з числа іноземців та осіб без громадянства, а також копії контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України.
Вважаючи протиправним дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо взяття на військовий облік та призову на військову службу по загальній мобілізації без укладення відповідного контракту, що по суті перешкоджає звільненню з військової служби у встановленому законодавством порядку, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє до сьогодні
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі як і раніше - Закон №3543-ХІІ). Частиною 5 статті 22 Закону №3543-XII передбачено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). 
Спеціальним нормативним-правовим актом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі як і раніше - Закон №2232-ХІІ, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частин 1-3 статті 1 Закону №2232 XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. 
Згідно з частин 5, 7 статті 1 Закону №2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом. Військовий обов`язок не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні. У випадках, передбачених законом, іноземці та особи без громадянства (у тому числі звільнені з полону до завершення бойових дій у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України), які на законних підставах перебувають на території України (далі- іноземці та особи без громадянства), можуть у добровільному порядку (за контрактом) проходити військову службу у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживаючий в АДРЕСА_1 , прибув 23.03.2024 в ІНФОРМАЦІЯ_2 , ним було підписано відповідну заяву від 23.03.2024, згідно якої його повідомлено про те, що у відповідності до Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» він підлягає призову на військову службу. Жодних застережень ОСОБА_1 під час його призову на військову службу не висловлював про наявність іншого громадянства чи відсутність громадянства України не повідомляв. 
Також, за даними ІНФОРМАЦІЯ_3 , військово-лікарську комісію ОСОБА_1 проходив при ІНФОРМАЦІЯ_6 ще 22.05.2023 згідно довідки №17/1383 за вих.№9833 від 22.05.2023. Серед документів наявних в ІНФОРМАЦІЯ_6 мається копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 14.05.1973, виданого міським бюро ЗАГС м. Ужгород та з якого вбачається, що ОСОБА_1 народився в м. Ужгороді Закарпатської області, а його батьками є ОСОБА_2 (українець) та ОСОБА_3 (українка).
Виходячи з матеріалів справи, Державна міграційна служба України листом №8.1-9569/8.1.1-25 від 04.09.2025 повідомила, що ОСОБА_1 , не звертався із заявою про визнання особою без громадянства або оформлення посвідки на тимчасове проживання. Окрім того, зазначила, що за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України рішення про встановлення, оформлення належності до громадянства України, набуття громадянства України ОСОБА_1 в установленому порядку не приймалося.
Отже, виходячи з наведеного, слід погодитись з висновками суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивача про наявність в нього статусу особи без громадянства, оскільки такий у встановленому Законом України «Про громадянство» від 18.01.2001 №2235-III (далі як і раніше - Закон №2235-ІІІ) порядку оформлений не був.
Разом з тим, громадянин України в розумінні норм ст. 1 Закону №2235-ІІІ є особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Відповідно до ст. 6 Закону №2235-ІІІ, підставами набуття громадянства України є за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в заклад охорони здоров`я, заклад освіти або інший дитячий заклад, у дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стаття 7 Закону №2235-ІІІ передбачає набуття громадянства України за народженням. Так, особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.
Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.
Для набуття особою громадянства України за народженням батьками цієї особи (або одним із них) або її законними представниками (або одним із них), крім особи, батьки якої на момент її народження були громадянами України або один із батьків якої був громадянином України, а другий - особою без громадянства, подається заява про набуття громадянства України, а після досягнення особою повноліття заява подається нею особисто.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуюче те, що надання особі статусу особи без громадянства чи громадянина України не віднесено до повноважень відповідачів, суд підставно вважав, що позивач, який обґрунтовує заявлені позовні вимоги саме згаданою обставиною, повинен самостійно довести її правдивість, однак подібного ним не зроблено.
Покликання на відповідь Ужгородського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області надану на заяву ОСОБА_1 від 06.11.2024 щодо документування паспортом громадянина України є необґрунтованим та те спростовує висновків суду зроблених в даній справі.
Відтак, жодних доказів на підтвердження відсутності в ОСОБА_1 громадянства України, а наявності в свою чергу статусу особи без громадянства, матеріали справи не містять.
Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що відсутність даних про документування позивача паспортом громадянина України не спростовує набуття громадянства України за народженням. Також, як було наведено вище, ОСОБА_1 під час мобілізації не повідомляв ІНФОРМАЦІЯ_2 про неможливість призову його на військову службу з огляду на відсутність в нього громадянства України. Жодних інших аргументів неможливості його призову, окрім відсутності громадянства України, позивач не заявляє, а судом таких обставин встановлено не було.
Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. 
Колегія суддів також враховує позицію Європейського Суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.
Суд не здійснює новий розподіл судових витрат відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року у справі № 260/2200/25 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 04.03.26