ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 березня 2026 року	справа № 380/25439/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській областіта зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 пенсії у повному розмірі, без обмеження її максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, установленим для осіб, які втратили працездатність;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 з 22.01.2022, з 01.08.2022, з 01.11.2022, з 01.03.2023, з 01.08.2023, з 01.03.2024, з 01.09.2024 та з 01.03.2025 перерахунок та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, установленим для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначає, що він є пенсіонером Міністерства оборони України, має статус учасника бойових дій та перебуває на пенсійному обліку у Відповідача. Пенсія за вислугу років йому призначена згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ. Ознайомившись із матеріалами своєї пенсійної справи (наданими на його письмовий запит), Позивач виявив, що починаючи з дати первинного призначення пенсії (22.01.2022) і під час усіх подальших проведених перерахунків (з 01.08.2022, 01.11.2022, 01.03.2023, 01.08.2023, 01.03.2024, 01.09.2024, 01.03.2025) Відповідач систематично здійснює виплату пенсії у неповному розмірі. Фактично нарахована сума пенсії (яка значно перевищує розмір виплати) штучно обмежується Відповідачем граничним (максимальним) розміром — десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.
Позивач не погоджується з таким підходом органу Пенсійного фонду. Він наголошує, що положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, які раніше формально передбачали таке обмеження, були визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та втратили чинність. Позивач зауважує, що застосування будь-яких інших норм (зокрема Закону № 3668-VI) для обмеження його виплат є протиправним, оскільки право на соціальний захист військовослужбовців гарантується частиною п`ятою статті 17 Конституції України, а Закон № 2262-ХІІ є спеціальним у цих правовідносинах.
З метою досудового врегулювання спору Позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою від 09.12.2025, у якій вимагав усунути порушення та здійснювати виплату нарахованої пенсії у повному обсязі, без обмеження її максимальним розміром. Відповідач листом від 23.12.2025 № 33030-35638/К-52/8-1300/25 відмовив у задоволенні цієї заяви, мотивуючи свої дії чинністю положень Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI. Позивач вважає такі дії Відповідача відверто протиправними, такими, що порушують його легітимні очікування та право на мирне володіння майном (пенсійними виплатами), у зв`язку з чим звернувся за судовим захистом.
Ухвалою від 02 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
19.01.2026 від Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому ГУ ПФУ у Львівській області просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою правову позицію Відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до приписів статті 43 Закону № 2262-ХІІ та статті 2 Закону № 3668-VI, максимальний розмір пенсії імперативно не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.
Відповідач стверджує, що Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнало неконституційною лише норму, яка обмежувала пенсії у конкретному, вузькому часовому періоді (виключно у 2016 році), і не підлягає застосуванню до поточних спірних правовідносин, оскільки пізніше Законом України № 1774-VIII були внесені зміни, якими це обмеження було подовжено до кінця 2017 року, а загальні обмеження за статтею 2 Закону № 3668-VI взагалі залишаються чинними.
Додатково Відповідач наголошує, що в умовах воєнного стану соціально-економічні права не є абсолютними. Держава, акумулюючи ресурси для посилення обороноздатності, має право змінювати механізм соціальних виплат з метою збереження фінансового балансу та пропорційного перерозподілу бюджетних коштів. Стосовно Рішення Конституційного Суду України від 12.10.2022 № 7-р(ІІ)/2022 (яким положення Закону № 3668-VI щодо військових також визнані неконституційними), орган Пенсійного фонду наполягає, що право на виплату пенсії без обмеження мають виключно ті особи, яким пенсія була призначена вже після втрати чинності цими нормами (тобто після 12.04.2023). Оскільки ж Позивачу пенсія первинно призначена 22.01.2022, Відповідач переконаний, що законні підстави для її виплати без обмеження максимальним розміром наразі відсутні.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення Відповідача, оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 , є пенсіонером Міністерства оборони України. Він має визнаний державою статус учасника бойових дій (що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 ) та є особою з інвалідністю внаслідок війни 3 групи.
З 22.01.2022 Позивач перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує довічну пенсію за вислугу років. 
Відповідно до приписів Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ, основний розмір його пенсії визначений на рівні 70% відповідного грошового забезпечення (з урахуванням 30 років вислуги).
Дослідивши наявні у матеріалах справи копії розрахунків, протоколів та розпоряджень Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про призначення та подальші перерахунки пенсії Позивача, суд встановив наступну хронологічну динаміку нарахування та фактичної виплати йому пенсійних коштів:
При первинному призначенні пенсії (з 22.01.2022): фактично нарахований (основний) розмір пенсії з усіма належними надбавками становив 20182,05 грн. Однак, до виплати Відповідачем призначено лише суму 19340,00 грн (застосовано обмеження максимальним розміром).
При перерахунку з 01.08.2022 (у зв`язку із встановленням статусу учасника бойових дій): нараховано 20728,80 грн (з урахуванням підсумку — 25774,31 грн за іншими протоколами), проте до виплати призначено 20270,00 грн.
При перерахунку з 01.11.2022 (у зв`язку із встановленням інвалідності внаслідок війни): загальний нарахований розмір склав 25774,31 грн, але до виплати призначено лише 20930,00 грн.
При перерахунку з 01.03.2023 (проведення щорічної індексації): нарахований розмір зріс до 27290,81 грн, однак до виплати залишено попередню суму — 20930,00 грн.
При перерахунку з 01.08.2023 (уточнення строків виплати): нараховано 27405,46 грн, до виплати призначено 20930,00 грн.
При перерахунку з 01.03.2024 (проведення щорічної індексації): нарахований розмір зріс до 27485,86 грн, до виплати призначено 23610,00 грн (збільшення виплати відбулося виключно через зростання розміру самого прожиткового мінімуму, а не через скасування обмеження).
При перерахунку з 01.09.2024 (уточнення строків виплати): нараховано 29735,86 грн, до виплати залишено 23610,00 грн.
При перерахунку з 01.03.2025 (проведення щорічної індексації): нарахований розмір сягнув 31610,86 грн, проте до виплати Відповідачем знову призначено лише 23610,00 грн.
Аналізуючи вищенаведені показники, суд констатує, що матеріалами справи беззаперечно та об`єктивно підтверджується порушення майнових інтересів Позивача. Починаючи з моменту первинного призначення пенсії і до сьогодні Відповідач жодного разу не виплатив Позивачу всю фактично та законно нараховану йому суму пенсії. Будь-які державні гарантії щодо підвищення виплат (встановлення інвалідності, статусу УБД, проведення щорічних індексацій) нівелювалися Відповідачем шляхом обмеження підсумкової виплати максимальним розміром — десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність (у 2022-2023 роках це становило 20930 грн, у 2024-2025 роках — 23610 грн).
З кожним наступним перерахунком розрив між нарахованою пенсією та сумою, яку Позивач отримував, лише невідворотно збільшувався.
Не погоджуючись із такими діями пенсійного органу та вважаючи їх такими, що порушують його права, 09.12.2025 Позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із письмовою заявою. У вказаному зверненні він аргументовано просив усунути допущені порушення та здійснювати виплату всієї фактично нарахованої йому пенсії без застосування обмеження максимальним розміром.
Листом від 23.12.2025 за № 33030-35638/К-52/8-1300/25 Відповідач повідомив Позивачу про офіційну відмову у задоволенні його вимог. Свою відмову орган Пенсійного фонду вмотивував прямим посиланням на норми частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ та статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI, зазначаючи, що правових підстав для виплати пенсії понад встановлений ліміт у десять прожиткових мінімумів немає.
Вважаючи такі дії та рішення Відповідача протиправними, такими, що суперечать рішенням Конституційного Суду України та звужують його право на належний соціальний захист, Позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, аргументам Позивача та запереченням Відповідача, суд керується наступними мотивами та нормами матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист. Конституційний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004) неодноразово наголошував, що держава гарантує військовослужбовцям посилений соціальний захист. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (у вигляді пенсійного забезпечення), зумовлена специфікою їхньої служби, яка пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності та обмеженням деяких конституційних прав і свобод.
Спеціальним законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення колишніх військовослужбовців та має пріоритетне застосування у вказаній сфері, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ (далі — Закон № 2262-ХІІ).
Суд констатує, що обмеження військової пенсії максимальним розміром у спірних правовідносинах було передбачено двома нормативно-правовими актами: частиною сьомою статті 43 спеціального Закону № 2262-XII та статтею 2 загального Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI (далі — Закон № 3668-VI). 
Оцінюючи доводи Відповідача щодо законності та чинності застосування цих обмежень до пенсії Позивача, суд зазначає наступне.
Щодо втрати чинності обмеженнями за статтею 43 Закону № 2262-XII
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 було визнано неконституційними положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, згідно з якими максимальний розмір пенсії не міг перевищувати десяти прожиткових мінімумів. Відповідно до статті 152 Конституції України та пункту 2 резолютивної частини вказаного Рішення, ці неконституційні положення повністю втратили чинність з дня його ухвалення (тобто з 20.12.2016).
Суд відхиляє та визнає юридично безпідставним посилання ГУ ПФУ у відзиві на те, що Рішення КСУ № 7-рп/2016 стосувалося лише обмежень, встановлених суто на 2016 рік, а внесені згодом Законом України № 1774-VIII зміни (шляхом заміни слів щодо строків) нібито «поновили» дію цього обмеження на наступні роки.
Верховний Суд сформував сталий та обов`язковий до застосування правовий висновок: внесені Законом № 1774-VIII зміни до частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, яка вже визнана неконституційною і втратила чинність, є внесенням змін до нечинної (мертвої) норми права. Такі законодавчі маніпуляції самі по собі не створюють та не можуть створювати нових правових підстав для обмеження пенсії. Отже, починаючи з 20.12.2016, норма статті 43 Закону № 2262-XII щодо обмеження максимального розміру військових пенсій застосуванню не підлягає.
Надаючи оцінку доводам Відповідача щодо правомірності обмеження пенсії на підставі статті 2 Закону № 3668-VI (яка містить аналогічні за змістом обмеження), суд звертає увагу на таке.
Рішенням Конституційного Суду України від 12.10.2022 № 7-р(ІІ)/2022 приписи статті 2 Закону № 3668-VI також визнані неконституційними безпосередньо в тій частині, що поширює свою дію на Закон № 2262-XII.
Суд відхиляє довід Відповідача про те, що оскільки пенсія Позивачу була призначена до 12.04.2023 (дати повної втрати чинності ст. 2 Закону № 3668-VI згідно з Рішенням № 7-р(ІІ)/2022), то застосоване до нього обмеження є «правомірним». 
Як вже було детально обґрунтовано вище, неконституційність самого принципу обмеження максимального розміру військових пенсій констатована державою ще у 2016 році. Застосування пенсійним органом обмежень із посиланням на паралельний Закон № 3668-VI протягом усього цього часу послідовно визнавалося судами України протиправним порушенням соціальних гарантій.
Суд також відхиляє посилання ГУ ПФУ у Львівській області на право держави обмежувати соціальні виплати в умовах воєнного стану заради збереження фінансового балансу. Право особи на отримання належної їй пенсії є мирним володінням майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі сталою практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Кечко проти України», заява № 63134/00, та «Суханов та Ільченко проти України», заяви № 68385/10 та № 71378/10), органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів або фінансову скруту як на підставу для відмови у здійсненні виплат, передбачених чинним законодавством. 
Право на соціальний захист не може бути обмежене діями органу Пенсійного фонду всупереч прямим нормам спеціального закону та рішенням Конституційного Суду України. 
Будь-які обмеження прав в умовах воєнного стану повинні встановлюватися виключно на рівні Закону, а не на рівні адміністративного розсуду Пенсійного фонду.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно. Оцінивши дії Відповідача щодо систематичного штучного утримання значної частини законно нарахованої Позивачу пенсії, суд констатує їх очевидну невідповідність наведеним критеріям правомірності.
Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд констатує, що ГУ ПФУ у Львівській області не надало належних та допустимих доказів правомірності своїх дій щодо обмеження розміру пенсії Позивача при її виплаті.
З огляду на викладене, дії Відповідача порушують конституційне право Позивача на соціальний захист та належне пенсійне забезпечення. Обираючи ефективний спосіб захисту порушеного права відповідно до повноважень, наданих статтею 245 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі шляхом: визнання протиправними дій ГУ ПФУ у Львівській області щодо обмеження пенсії максимальним розміром та зобов`язання Відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії Позивачу з дат відповідних перерахунків (22.01.2022, 01.08.2022, 01.11.2022, 01.03.2023, 01.08.2023, 01.03.2024, 01.09.2024, 01.03.2025) без обмеження її максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами), з урахуванням виплачених сум.
Згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. 
Оскільки Позивач має підтверджений державою статус учасника бойових дій та на цій підставі був цілком правомірно звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду (матеріали справи не містять доказів фактичної сплати ним судового збору), підстави для розподілу чи стягнення судових витрат за правилами статті 139 КАС України у цій справі відсутні.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо обмеження під час виплати пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром, що не перевищує десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області ( вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016; код ЄДРПОУ 13814885) здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) з дат відповідних перерахунків, а саме: з 22.01.2022, 01.08.2022, 01.11.2022, 01.03.2023, 01.08.2023, 01.03.2024, 01.09.2024 та з 01.03.2025 без обмеження її максимальним розміром (десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність), та провести виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 31 березня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.