печерський районний суд міста києва

Справа № 759/15778/24-ц 
пр. 2-6674/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Остапчук Т.В.,
при секретарі - Погребняк В.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з вимогами до відповідача на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період квітень 2017 - січень 2024 у розмірі 231 440,47 (двісті тридцять одна тисяча чотириста сорок гривень 47 коп.) гривень та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за період 06.04.2017-31.01.2024 у розмірі 52 580,27 (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят гривень 27 коп.).
В обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на те, що, 28.02.2017 Святошинським районним судом міста Києва по справі № 759/11340/16-ц ухвалено рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.05.2016 року у сумі 247 600,00, три відсотки річних у сумі 1 404 грн 20 коп, проценти від суми основного боргу у розмірі облікової ставки НБУ за весь період у розмірі 7 831 грн 61 коп. Разом 256 835 грн 81 коп.
У зв`язку з тим, що відповідачем не було виконано рішення суду в добровільному порядку, Святошинським ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) 29.06.2017 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3. Досить значний час рішення суду не виконувалося і в примусовому порядку. 13.09.2023 Святошинським ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) було стягнуто з Відповідачки та перераховано на користь Позивача 3 841,53 гривень. 31.01.2024 Святошинським ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) було стягнуто з Відповідачки та перераховано на користь Позивача 252 892,27гривень. Позивач вважає, що має право на стягнення з Відповідача інфляційних збитків та 3 % річних за період існування боргу поза терміном, що розглядався Святошинським районним судом міста Києва та Апеляційним судом міста Києва, тобто з 05.04.2017 до дати стягнення коштів з Відповідача.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05.08.2024 року матеріали цивільної справи 759/15778/24 передано до Печерського районного суду міста Києва.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04.11.2024 року прийнято до провадження та призначено в порядку позовного спрощеного провадження.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.03.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволено.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05.11.2025 заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.03.2025 скасовано та справу призначено до судового розгляду.
04.12.2025 від відповідача та її представника до суду надійшла заява про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.
04.12.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.
02.02.2026 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.
В судове засідання учасники судового розгляду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.
З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи.
Дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 28.02.2017 Святошинським районним судом міста Києва по справі № 759/11340/16-ц ухвалено рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : заборгованість за договором позики від 30.05.2016 року у сумі 247 600,00, три відсотки річних у сумі 1 404 грн 20 коп, проценти від суми основного боргу у розмірі облікової ставки НБУ за весь період у розмірі 7 831 грн 61 коп. Разом 256 835 грн 81 коп.
05.04.2017 ухвалою Апеляційного суду міста Києва рішення Святошинського районного суду міста Києва по справі № 759/11340/16-ц залишено без змін, апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена. Отже, рішення Святошинського районного суду міста Києва по справі № 759/11340/16-ц набрало законної сили 05.04.2017. У зв`язку з тим, що Відповідачем не було виконано рішення суду в добровільному порядку, Святошинським ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) 29.06.2017 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3. Досить значний час рішення суду не виконувалося і в примусовому порядку. 13.09.2023 Святошинським ВДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ) було стягнуто з Відповідачки та перераховано на користь Позивача 3 841,53 гривень. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У разі невиконання рішення суду, у кредитора виникає право стягнути суми, передбачені договором, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Щодо стягнення інфляційних втрат до суд виходить із наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, законом встановлено розмір процентів за прострочення виконання зобов`язання на рівні 3 % річних, а також обов`язок боржника відшкодувати інфляційні збитки за прострочення виконання грошового зобов`язання. Визначення поняття «грошового зобов`язання» наявне у ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно з абз. 5 ч. 1 якої, грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань відносяться також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, в тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, які виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Законом. У п. 22, 25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що «за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц».
У пунктах 44 та 45 постанови Верховного Суді у справі у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення». Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19 у кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
Враховуючи вищевикладене, позивач здійснив розрахунок 3% річних та інфляційних втрат (розрахунок додається), що складають: - Інфляційні втрати у розмірі 231 440,47 гривень. - 3 % річних на суму 52 580,27 гривень.
Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те що позовні вимоги, підлягають задоволеню частково, а саме позивач просить стягнути суму в розмірі 247 600 грн, однак 13.09.2023 року позивачу було перераховано 3 841,53 грн, а тому необхідно обраховувати інфляційні втрати та 3 % річних в такі періоди, а саме з 05.04.2017 по 13.09.2023 року із суми 247 600 грн, що становить інфляційні втрати - 215 964,40 грн та 7864,81 3% річних та в період з 14.09.2023 по 31.01.2024 року становить інфляційні втрати 7150,15 грн та 2803,20 грн 3% річних. 
Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як встановлено судом, позивачем нараховано інфляційні втрати та три проценти річних за період з 01.04.2017 року до 31.01.2024.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Проте, законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладених у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24, у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Тому звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року.
Таким чином, оскільки позовна давність станом на день подачі позову не спливла - відсутні підстави для застосування наслідків позовної давності.
Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд на підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 526, 530, 533, 625 ЦК України, ст.ст. 312, 81, 133, 258, 259, 264, 268, 265, 212 -218, 280, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат в розмірі 223 114,55 грн та 3 % річних в сумі - 10668,01 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2840,21 грн. 
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 
Відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Т.В.Остапчук