ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3183/26 Справа № 192/1775/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О.О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Мусаєвої Юлії Василівни на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року у складі судді Стрельникова О.О. по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,–

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року ТОВ «Юніт Капітал» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 1-6), в обґрунтування якого посилалось на те, що 04 вересня 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №184313188. Згідно умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахував відповідачці грошові кошти в розмірі 11 500 грн 00 коп на банківську картку № НОМЕР_1 , яка була зазначена нею при укладенні кредитного договору, зі сплатою 240,90% річних, а у разі продовження дисконтного періоду один або декілька днів, за період наступного дня після 04 жовтня 2023 року проценти нараховуються за ставкою 688,99% річних, що на день укладення договору становить 1,89% в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за ставкою 1087,70%, що на день укладення договору становить 2,98% в день від суми залишку кредиту, на умовах зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01 у відповідності до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги до ТОВ «Таліон плюс». У подальшому до договору факторингу укладалися додаткові угоди, у тому числі щодо продовження терміну дії договору факторингу.
31 липня 2024 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» було укладено договір факторингу №31/0724-01 у відповідності до умов якого ТОВ «Таліон плюс» відступило право вимоги до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс».
04 червня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та позивачем було укладено договір факторингу №04/06/25-Ю у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» відступило право вимоги до позивача.
Відповідно до реєстру боржників договору факторингу від 04 червня 2025 року, позивач набув права грошової вимоги до відповідачки в загальному розмірі 54 558 грн 30 коп.
Всупереч умовам кредитного договору, відповідачка не виконала свої зобов`язання.
Оскільки відповідачка зобов`язання за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року в розмірі 54 558 грн 30 коп, з яких 11 500 грн 00 коп сума заборгованості за основною сумою боргу, 43 058 грн 30 коп сума заборгованості за відсотками, не виконала позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку.
На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року у розмірі 54 558,30 грн, а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року позов ТОВ «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року в розмірі 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) грн 00 (нуль) коп, за несплаченими відсотками в розмірі 43 058 (сорок три тисячі п`ятдесят вісім) грн 30 (тридцять) коп, а всього – 54 558 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім) грн 30 (тридцять) коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 (сорок) коп витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» 7 000 (сім тисяч) грн 00 (нуль) коп витрат на професійну правничу допомогу (т. 1 а.с. 230-234).
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 — адвокат Мусаєва Ю.В. подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (т. 1 а.с. 236-244).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що що суд першої інстанції безпідставно вважав доведеним, що до позивача ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право вимоги за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року. Звертає увагу на те, що на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не існувало договірних відносин. Тобто, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не мало права передавати борги ОСОБА_1 іншій фінансовій установі, оскільки ще не набуло права вимоги до нього. Також, посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення ОСОБА_1 щодо відступлення права вимоги та докази оплати за договорами факторингу.
ТОВ «Юніт Капітал» скористалось своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції задовольняючи позов ТОВ «Юніт Капітал» в повному обсязі виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Встановлено, що 04 вересня 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», як позикодавцем, та відповідачкою, як позичальником, був укладений договір кредитної лінії №184313188, відповідно до якого відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 11 500 грн 00 коп зі сплатою 240,90% річних, що на день укладення становить 0,66% від суми кредиту за кожен день користування ним. У разі продовження дисконтного періоду один або декілька днів, за період наступного дня після 04 жовтня 2023 року проценти нараховуються за ставкою 688,99% річних, що на день укладення договору становить 1,89% в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за ставкою 1087,70%, що на день укладення договору становить 2,98% в день від суми залишку кредиту, терміном на 30 днів, на умовах зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.
Даний договір укладений у електронній формі та підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором XXYF, що міститься у реквізитах зазначеного договору та має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис (п.14.2 кредитного договору).
Згідно з п. 14.1 Кредитного договору підписавши вказаний договір електронним підписом, ОСОБА_1 засвідчила свою згоду на те, що невід`ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надані позичальнику до укладення цього договору, а також підтвердив, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua.
04 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_1 також ознайомилась з паспортом споживчого кредиту, в якому визначено основні умови кредитування, розмір орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту, наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором .
Згідно довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» №184313188/23052025/Э від 23 травня 2025 року, 04 вересня 2023 року було перераховано 11 500 грн 00 коп на платіжну карту № НОМЕР_1 . Факт перерахування відповідачу кредитних коштів на її картковий рахунок який був зазначений нею у заявці, також підтверджується платіжним дорученням від 04.09.2023 року.
Факт укладання кредитного договору, підписання його, отримання кредитних коштів та користування ними відповідачем в апеляційній скарзі не заперечується.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнтом) та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, зі строком дії до 28 листопада 2019 року.
Згідно укладених між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнтом) та ТОВ «Таліон Плюс» додаткових угод №19 від 28 листопада 2019 року, №26 від 31 грудня 2020 року, №27 від 31 грудня 2021 року, №31 від 31 грудня 2022 року та №32 від 31 грудня 2023 року було продовжено строк дії договору факторингу до 31 грудня 2024 року.
Предметом договору факторингу №28/1118-01 є відступлення права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.
Відповідно до п. 2.1. договору факторингу №28/1118-01 клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором. Згідно п.п. 1.3. договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 року під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Відтак, договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога). Перелік кредитних договорів, за якими здійснюється відступлення, наводиться у відповідних додатках до договору - реєстрах прав вимоги. Такі додатки до договору є невід`ємною частиною договору факторингу.
У пункті 1.5. договору факторингу зазначено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Форма реєстру прав вимоги наведена в Додатку №1 до цього договору.
Зокрема, п. 4.1 договору викладено в наступній редакції: «Наявне право вимоги переходить від TOB «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» з моменту підписання ними відповідно реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписання реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром прав вимоги».
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №257 від 07.11.2023 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до  ОСОБА_1  (зазначена під номером 180) за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року на загальну суму 25 428,80 грн: 11 500,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 13 928,80 грн – заборгованість за процентами.
На підтвердження факту сплати ТОВ «Таліон Плюс» ціни продажу ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надано акт звірки від 31.12.2023 року, згідно якого сторони підтверджують, що станом на 31.12.2023 року фактором здійснено повну оплату суми фінансування за відступлення (передачу) прав вимог за реєстром №257 від 07.11.2023 року за договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.
Тобто відступлення права вимоги до боржника ОСОБА_1 та їх перехід до ТОВ «Таліон Плюс» відбулося 07.11.2023 року.
Також, 31.07.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №31/0724-01 зі строком дії до 31.12.2024 року.
Предметом даного договору факторингу є відступлення права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Право вимоги від клієнта до фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, встановленому в відповідному додатку договору (п.2.1, 4.1 договору факторингу).
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №2 від 31.07.2024 року до договору факторингу №31/0724-01, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» отримало право вимоги до  ОСОБА_1  (зазначена під номером 828) за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року на загальну суму 54 558,30 грн: 11 500,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 43 058,30 грн – заборгованість за процентами.
Тобто відступлення права вимоги до боржника ОСОБА_1 та їх перехід до ФК «Онлайн Фінанс» відбулося 31.07.2024 року.
На підтвердження факту сплати ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» ціни продажу ТОВ «Таліон Плюс» надано платіжну інструкцію.
Крім того, 04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №04/06/25-Ю, відповідно до умов якого ТОВ «Юніт Капітал» відступлено право грошової вимоги до  ОСОБА_1  за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року на загальну суму 54 558,30 грн: 11 500,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 43 058,30 грн – заборгованість за процентами, що підтверджується витягом з Реєстру боржників від 04.06.2025 року. Також на підтвердження факту відступлення права вимоги надано акт прийому-передачі реєстру боржників.
На підтвердження факту сплати ТОВ «Юніт Капітал» ціни продажу ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» надано платіжні інструкції (а.с. 76-79).
Позивачем разом із позовною заявою подано наявні у нього документи на підтвердження переходу до нього прав вимоги до відповідача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Вказані вище договори факторингу у встановленому порядку недійсним не визнані, тобто в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаних правочинів.
У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі №129/1033/13-ц.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, апеляційний суд вважає, що надані докази у їх сукупності підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення Договору факторингу, за яким відступлено права вимоги від 28.11.2018 року боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором №184313188 від 04.09.2023 року ще не існували, відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором, оскільки на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 , а відповідно у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу від 28.11.2018 року.
Враховуючи вказане також є безпідставними докази про те, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором №184313188 від 04.09.2023 року на першому етапі від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора ТОВ «Юніт Капітал».
Доводи скарги про те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу є безпідставними, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Щодо тверджень відповідача про неповідомлення його про зміну кредитора у зобов`язанні колегією суддів зважено на те, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Як убачається з висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.
У постанові від 06 лютого 2019 року у справі №667/11010/14-ц Верховним Судом зазначено також, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Таким чином, у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів про повне виконання відповідачем кредитних зобов`язань перед ТОВ «Юніт Капітал», саме по собі неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги не припиняє зобов`язання сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за договором на користь нового кредитора.
За змістом розрахунку заборгованості, станом на 07.11.2023 року, який складено ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», вбачається, що за період з 04.09.2023 року по 07.11.2023 року у  ОСОБА_1  наявна заборгованість: тіло кредиту — 11 500,00 грн; нараховані відсотки – 13 928,80 грн.
За змістом розрахунку заборгованості, станом на 31.07.2024 року, який складено ТОВ «Таліон Плюс», вбачається, що за період з 07.11.2023 року по 31.07.2024 року у  ОСОБА_1  наявна заборгованість: тіло кредиту — 11 500,00 грн; нараховані відсотки – 43 058,30 грн.
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року, який складено ТОВ «Юніт Капітал», вбачається, що за період з 04.06.2025 року по 25.06.2025 року у  ОСОБА_1  наявна заборгованість: тіло кредиту — 11 500,00 грн; нараховані відсотки – 43 058,30 грн.
Відповідачем не спростовано вищевказані розрахунки заборгованості, контррозрахунку надано не було.
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов укладеного договору, ТОВ «Юніт Капітал», як новий кредитор, звернулося до суду із вказаним позовом.
Частиною першою статті 15 ЦК України, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства.
У частині першої статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Юніт капітал» та стягнення з  ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №184313188 від 04 вересня 2023 року в розмірі 54 558,30 грн.
Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.
З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15 (провадження №14-382цс19) зазначено, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі №757/29103/20 (провадження №61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач у суді першої інстанції заявив про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. На підтвердження цих вимог позивач надав копію договору про надання правничої допомоги від 05.06.2025 року №05/06/25-1, укладеного між адвокатом Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» в особі адвоката Тараненка А.І. та ТОВ «Юніт Капітал» з додатком до нього; копію додаткової угоди №25770746717 від 05.06.2025 року; акт прийому-передачі наданих послуг від 25.06.2025 року відповідно до якого сторони підтвердили факт надання Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та прийняттям клієнтом послуг відповідно до положень укладеного ними договору про надання правничої допомоги від 05.06.2025 року №05/06/25-1, сума наданих послуг відповідно до договору складає 7 000 грн.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що витрати на правничу допомогу в сумі 7 000 грн не відповідають критеріям фактичності, неминучості та обґрунтованості. Разом з цим, апелянтом не наведено обставин на спростування співмірності витрат на правничу допомогу заявлених у даній справі.
Разом з тим, колегія суддів враховуючи складність цієї справи, предмет спору, ціну позову, характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зменшення розміру відшкодування витрат на оплату правничої допомоги.
Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.
Доводи апеляційної скарги з приводу розміру витрат на правничу допомогу не спростовують обґрунтовані висновки суду першої інстанції.
Доводи скарги про те, що відсутні докази оплати витрат на правничу допомогу відхиляються, оскільки розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічних висновків дійшла ВП ВС у постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі №922/445/19.
Посилання апелянта на діяльність адвоката Тараненка А.І., того, що він є бенефіціаром компаній, які займаються викупом боргів та перепродажу них, наявності конфлікту інтересів між ним та директором позивача ОСОБА_2 , не мають будь-якого значення при вирішенні питання щодо визначення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки чинним процесуальним законодавством визначені критерії, які враховуються судом при вирішенні даного питання та не спростовують факт надання адвокатом правової допомоги. Посилання апелянта про те, що на його думку рахунки адвоката є формальними через зв`язки адвоката Тараненка А.І. та ОСОБА_2 зроблені на припущеннях, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, тому колегією суддів відхиляються. 
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Мусаєвої Юлії Василівни —  залишити без задоволення.
Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «31» березня 2026 року.
Повний текст постанови складено «09» квітня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко