КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6479/2026
Справа № 357/14256/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

22 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Бебешка М.М. в м. Біла Церква 26 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, уточнивши позовні вимоги 12 вересня 2025 року, просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 116194 грн. боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми за період з 01 січня 2024 року по день ухвалення рішення.
Позов мотивувала тим, що 19 лютого 2022 року уклала з ОСОБА_3 договір позики, за умовами якого передала у власність ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 116194 грн., що є еквівалентом 4100 доларів США за комерційним курсом станом на 19 лютого 2022 року строком до 01 вересня 2022 року без нарахування відсотків. Вказаний договір було укладено добровільно та підписано сторонами і посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., позичальник своїм підписом підтвердив, що отримав вказану суму 19 лютого 2022 року. В обумовлений термін відповідач свого зобов`язання не виконав, борг не повернув, а тому вона вимушена звертатися з цим позовом. Крім того, згідно ст. 625, 1050, 1048 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми. Враховуючи, що сума боргу становить 116194 грн., сума 3 % річних становить 5825,62 грн. за період з 01 січня 2024 року по 01 вересня 2025 року 610 днів. Сума інфляційних нарахувань заборгованості становить 37368,36 грн., а саме сукупність індексу інфляції 1,321605 на суму боргу, згідно розрахунку, який додається. 
Разом сума заборгованості з урахуванням 3 % річних та інфляційних нарахувань становить 159388,18 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2025 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 116194 грн., в задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1162,03 грн.
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 січня 2026 року заяву представника позивача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7290 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила частково скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2025 року та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що суд першої інстанції послався на обмеження у застосуванні ст. 625 ЦК України, які встановлені в п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які не можуть бути застосовані у даній справі, оскільки стосується прострочення позичальником порушення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позичальником).
Наводила зміст ч. 1 ст. 1050, ст. 625 ЦК України, вказувала, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі позики та нараховані відсотки до дати ухвалення судового рішення у справі.
Посилалася на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у якій Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні в режимі відеконференцзв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений шляхом направлення судової повістки-повідомлення на поштову адресу, однак поштове відправлення повернуто до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою, а тому відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається таким, що отримав судову повістку-повідомлення. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами укладено договір позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 116 194,00 грн., не повернуті, наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми позики у розмірі 116 194,00 грн.
Однак, приймаючи до уваги те, що договір позики укладено 19 лютого 2022 року, строк повернення позики обумовлено не пізніше 01 вересня 2022 року, що випадає на час дії в Україні воєнного стану, який продовжує діяти на дату ухвалення судом рішення, суд вважав, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення зобов`язання за договором позики не підлягають до задоволення.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2022 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 529, за умовами якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 116194 грн., що є еквівалентом 4100 доларів США за комерційним курсом станом на 19 лютого 2022 року, строком до 01 вересня 2022 року без нарахування відсотків. ОСОБА_3 зобов`язується повернути грошову суму в розмірі 116194 грн., що є еквівалентом 4100 доларів США за комерційним курсом станом на 19 лютого 2022 року, строком до 01 вересня 2022 року без нарахування відсотків.
Сторони за цим договором домовились про те, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 вересня 2022 року включно в сумі 116194 грн., що є еквівалентом 4100 доларів США за комерційним курсом станом на 19 лютого 2022 року.
Своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання від позикодавця грошей в сумі 116194 грн., що є еквівалентом 4100 доларів США за комерційним курсом станом на 19 лютого 2022 року (а. с. 9).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, згідно з вимогами статті 525, 615 ЦК України, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує, що відповідачем ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції в частині обставин укладення договору позики та отримання коштів не оскаржувалось.

Зі змісту договору позики від 19 лютого 2022 року судом першої інстанції встановлено, що між сторонами існували договірні відносини з приводу позики грошових коштів в сумі 116194 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача основний борг за договором позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню суми позики у розмірі 116194 грн.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції вірно виснував про відсутність підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Закон України № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, яким розділ Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України доповнено п. 18, набрав чинності 17 березня 2022 року.

Отже, починаючи з 17 березня 2022 року, відповідачі звільнені від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано позику позикодавцем, внаслідок чого у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положень ст. 625 ЦК України.

Оскільки між сторонами виникли правовідносини саме за договором позики, доводи апеляційної скарги, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на те, що стягнення зазначених коштів у період воєнного стану прямо заборонено п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.

Крім того, є нерелевантними та відхиляються апеляційним судом посилання позивача у апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у якій Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та уточнила власний правовий висновок щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, визначивши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. 

Апеляційний суд звертає увагу, що у зазначеній справі № 910/4518/16 судами досліджувалась правомірність нарахування відсотків за кредитними договорами за період з 01 липня 2014 року до 13 березня 2017 року, тобто до введення воєнного стану в Україні.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з судовим рішенням та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Дейнекою Сергієм Леонідовичем, залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 листопада 2025 року в частині відмови в позові про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.