ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/1717/25
Головуючий у першій інстанції – Кухта В. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/382/26

Чернігівський апеляційний суд у складі: 
головуючого-судді: Скрипки А.А.
суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В.

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Кухти В.О. від 20 жовтня 2025 року, місце ухвалення рішення - м. Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, в якому просила: розірвати шлюб між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 11.11.2023 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову і до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. Позивач також ставила питання про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми судового збору у розмірі 1 211 грн. 20 коп. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_2 вказувала, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, однак, спільне життя між подружжям не склалося, втрачено взаєморозуміння, сторони припинили подружні відносини, спільно не проживають і не ведуть спільного господарства. Від даного шлюбу сторони спору мають малолітнього сина, який проживає разом із позивачем ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні. Позивач зазначала, що вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не отримує від відповідача матеріальної допомоги, має лише незначну соціальну виплату, що ставить її у скрутне матеріальне становище. За доводами позивача, відповідач є працездатним, отримує дохід і має можливість надавати матеріальне забезпечення дитині та дружині. Таким чином, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду, оскільки подальше спільне життя із відповідачем є неможливим, шлюб підлягає розірванню, а на відповідача необхідно покласти обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини та дружини, до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.10.2025 року, із врахуванням ухвали суду першої інстанції від 03.12.2025 року про виправлення описки у судовому рішенні, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку - задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 11.11.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №1577. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від 22.05.2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення від 22.05.2025 року і до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. Повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України сплачений судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп. Рішення в частині стягнення аліментів звернуто до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.10.2025 року у справі №748/1717/25, в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини - змінити. Визначити спосіб стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у твердій грошовій сумі, розмір якої на день ухвалення рішення апеляційним судом не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення з 22.05.2025 року і до досягнення дитиною повноліття; визначити аліменти на утримання ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 до досягнення сином трирічного віку у твердій грошовій сумі, що буде визначена апеляційним судом, з урахуванням стану здоров`я, матеріального становища сторін, витрат відповідача на лікування та реабілітацію, але не створюватиме для нього надмірного, непропорційного тягаря. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказують, що рішення суду першої інстанції від 20.10.2025 року, в частині визначення способу та розміру аліментів на утримання дитини та дружини, є незаконним, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без належної оцінки всіх істотних обставин, що мають значення для справи, а тому воно підлягає зміні. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів у частках від всіх видів доходу відповідача, обмежився формальним посиланням на ч.5 статті 183, ч.2 статті 182 СК України, не надавши належної оцінки комплексу обставин, прямо визначених у статті 182 СК України, як відповідні критерії для встановлення розміру аліментів. У мотивувальній частині рішення суд першої інстанції лише констатував, що наявні медичні документи підтверджують проблеми зі здоров`ям відповідача, однак, на думку суду, не свідчать про неможливість працювати. За доводами апелянта, такий підхід є явно спрощеним, і не відповідає змісту статті 182 СК України, оскільки закон вимагає враховувати не лише формальний факт працездатності, а реальний матеріальний стан платника, включаючи необхідність тривалого лікування, реабілітації, додаткових витрат, пов`язаних із інвалідністю. В матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які підтверджують, що відповідач є ветераном війни, має статус особи із інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, знаходиться на реабілітації, потребує постійного медикаментозного лікування, що підтверджується витягами із рішень відповідних медичних органів, витягом із Єдиного державного реєстру ветеранів війни, медичними довідками, рецептами та переліком необхідних лікарських препаратів з орієнтовною вартістю. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ці обставини прямо і суттєво впливають на розмір доходу відповідача, з якого можуть бути сплачені аліменти, а отже, дані обставини підлягали всебічному аналізу судом. Натомість, суд першої інстанції лише формально вказав про статус відповідача, не здійснивши при цьому фінансово-економічної оцінки доведених витрат на лікування, не оцінив співвідношення сукупних аліментних платежів із реальними можливостями відповідача та фактично проігнорував додатковий тягар, який несе особа із інвалідністю внаслідок війни. За доводами апелянта, суд першої інстанції фактично відійшов від вимог статті 182 СК України, яка зобов`язує враховувати стан здоров`я платника, а не лише формальний факт можливості теоретично працевлаштуватися. Це свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права, що є підставою для зміни рішення. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відмова у застосуванні твердої грошової суми аліментів за наявності обставин, визначених законом, свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції ч.2 статті 183 СК України, та є підставою для зміни рішення у апеляційному порядку. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції, задовольнивши вимогу про стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частки всіх видів доходу відповідача щомісячно, обмежився загальним посиланням на статтю 84 СК України, не надавши належної оцінки співвідношенню матеріального стану сторін, реальним потребам позивача ОСОБА_1 , її працездатності та отриманню соціальних виплат, у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною. Доводи апеляційної скарги зазначають, що сам по собі факт того, що дружина не працює, з огляду на догляд за малолітньою дитиною, дійсно надає їй право на утримання, однак, розмір цього утримання має визначатися з урахуванням усіх обставин, включаючи винятковий стан здоров`я платника, його статус ветерана війни, необхідність значних витрат на реабілітацію, а також наявність у дружини інших джерел утримання, зокрема, соціальних виплат.

В частині задоволення вимог позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, рішення суду першої інстанції від 20.10.2025 року апелянтом не оскаржується.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

За даних обставин, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 20.10.2025 року у оскаржуваній апелянтом ОСОБА_2 частині.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 20.10.2025 року. 

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Шумко В.А. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги та просили її задовольнити. 

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сиводід О.П. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, а обгрунтоване рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.10.2025 року - залишити без змін.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явилася, направивши на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи за її відсутності. 

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що між сторонами спору 11.11.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис №1577 (а.с.15).

Від шлюбу сторони спору мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис №593 (а.с.9).

Згідно довідки від 21.05.2025 року, виданої Роїщенським старостинським округом Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею за даною адресою без реєстрації поживає її син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Як вбачається із довідки №122 від 21.05.2025 року, виданої КНП Чернігівської обласної ради Чернігівською обласною психоневрологічною лікарнею, ОСОБА_1 дійсно працює в Чернігівській обласній психоневрологічній лікарні на посаді сестри медичної (палатної) відділення №2 з 05.02.2020 року (нак. №17-ОС від 05.02.2020 року) по теперішній час. У даній довідці зазначено, що ОСОБА_1 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років з 26.07.2024 року по 11.06.2027 року (нак. №98-ОС від 30.07.2024 року) (а.с.11).

У матеріалах справи містяться довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України (а.с.108-109, 110), відповідно до яких, ОСОБА_2 у періоди: з 25.08.2024 року по 15.10.2024 року, з 16.10.2024 року по 31.10.2024 року, з 01.11.2024 року по 21.11.2024 року, з 23.11.2024 року по 30.11.2024 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів Держави у зв`язку з військовою агресією проти України. 

У справі встановлено, що під час захисту Батьківщини відповідач ОСОБА_2 отримав поранення, що потребувало перебування на реабілітації, що підтверджується: записом лікаря-невролога від 15.07.2025 року (а.с.85), витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (а.с.91-94), довідкою з послуги госпіталізації від 25.06.2025 року (а.с.96), електронним направленням від 25.06.2025 року (а.с.97), записом лікаря-невропатолога від 03.03.2025 року (а.с.98), протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії від 06.05.2025 року (а.с.100-104), свідоцтвом про хворобу від 31.03.2025 року (а.с.105), свідоцтвом про хворобу від 31.03.2025 року (а.с.105-107), оглядом сімейного лікаря від 22.07.2025 року (а.с.115).

Відповідач ОСОБА_2 є ветераном війни, має статус учасника бойових дій, дата надання статусу: 28.03.2025 року, що підтверджується Витягом з єдиного державного реєстру ветеранів війни від 31.03.2025 року (а.с.111).

Відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю (II) групи, яка встановлена йому 03.07.2025 року, що підтверджується Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, п. 17.1.5., п. 17.1.6. від 03.07.2025 року, а також посвідченням особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с.113,114).

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 14.05.2025 року, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації капітана ОСОБА_2 , офіцера відділу планування застосування військ управління планування застосування військ військової частини НОМЕР_3 , звільненого наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ (по особовому складу) від 07.05.2025 р. №681 з військової служби у відставку за підпунктом ”б” (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України ”Про військовий обов`язок і військову службу”, вважати таким, що справи та посаду здав та направити з пункту постійної дислокації м. Київ, для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.131).

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 20.10.2025 року, у оскаржуваній апелянтом частині, вирішуючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції прийняв до уваги доводи сторін спору, не прийнявши при цьому доводи відповідача щодо доцільності визначення аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки запропоновані відповідачем суми аліментів є меншими за мінімальні, встановлені законом, і не забезпечують належного рівня утримання дитини. Водночас, суд першої інстанції зазначив, що відповідач має можливість отримувати дохід після проходження служби та не надав суду доказів повної втрати працездатності чи відсутності будь-яких джерел доходу. Подані медичні документи підтверджують наявність проблем зі здоров`ям, проте, не свідчать про неможливість працювати або забезпечувати дитину матеріально. За даних обставин, суд першої інстанції зазначив, що вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення аліментів у частках від доходу відповідача, є законними та обґрунтованими, оскільки такий спосіб забезпечує стабільність виплат, відповідає принципу рівності батьків у виконанні обов`язку з утримання дитини та дозволяє врахувати зміну розміру доходу платника, та дійшов висновку, що вимоги позову про стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також аліментів на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку до досягнення дитиною трирічного віку, підлягають задоволенню.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів у частках від всіх видів доходу відповідача, обмежився формальним посиланням на ч.5 статті 183, ч.2 статті 182 СК України, не надавши належної оцінки комплексу обставин, прямо визначених у статті 182 СК України, як відповідні критерії для встановлення розміру аліментів. У мотивувальній частині рішення суд першої інстанції лише констатував, що наявні медичні документи підтверджують проблеми зі здоров`ям відповідача, однак, на думку суду, не свідчать про неможливість працювати. За доводами апелянта, такий підхід є явно спрощеним, і не відповідає змісту статті 182 СК України, оскільки закон вимагає враховувати не лише формальний факт працездатності, а реальний матеріальний стан платника, включаючи необхідність тривалого лікування, реабілітації, додаткових витрат, пов`язаних із інвалідністю. В матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які підтверджують, що відповідач є ветераном війни, має статус особи із інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, знаходиться на реабілітації, потребує постійного медикаментозного лікування, що підтверджується витягами із рішень відповідних медичних органів, витягом із Єдиного державного реєстру ветеранів війни, медичними довідками, рецептами та переліком необхідних лікарських препаратів з орієнтовною вартістю. Доводи апеляційної скарги стверджують, що ці обставини прямо і суттєво впливають на розмір доходу відповідача, з якого можуть бути сплачені аліменти, а отже, дані обставини підлягали всебічному аналізу судом. Натомість, суд першої інстанції лише формально вказав про статус відповідача, не здійснивши при цьому фінансово-економічної оцінки доведених витрат на лікування, не оцінив співвідношення сукупних аліментних платежів із реальними можливостями відповідача та фактично проігнорував додатковий тягар, який несе особа із інвалідністю внаслідок війни. За доводами апелянта, суд першої інстанції фактично відійшов від вимог статті 182 СК України, яка зобов`язує враховувати стан здоров`я платника, а не лише формальний факт можливості теоретично працевлаштуватися. Це свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права, що є підставою для зміни рішення. Доводи апеляційної скарги стверджують, що відмова у застосуванні твердої грошової суми аліментів за наявності обставин, визначених законом, свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції ч.2 статті 183 СК України, та є підставою для зміни рішення у апеляційному порядку. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції, задовольнивши вимогу про стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частки всіх видів доходу відповідача щомісячно, обмежився загальним посиланням на статтю 84 СК України, не надавши належної оцінки співвідношенню матеріального стану сторін, реальним потребам позивача ОСОБА_1 , її працездатності та отриманню соціальних виплат, у зв`язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною. Доводи апеляційної скарги зазначають, що сам по собі факт того, що дружина не працює, з огляду на догляд за малолітньою дитиною, дійсно надає їй право на утримання, однак, розмір цього утримання має визначатися з урахуванням усіх обставин, включаючи винятковий стан здоров`я платника, його статус ветерана війни, необхідність значних витрат на реабілітацію, а також наявність у дружини інших джерел утримання, зокрема, соціальних виплат.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до п.1, п.2 статті 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Частинами 2,3 статті 11 Закону України ”Про охорону дитинства” визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У п.54 рішення Європейського Суду з прав людини від 07.12.2006 року №31111/04 у справі ”Хант проти України” суд констатує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі ”Олссон проти Швеції” (№2) від 27.11.1992 року, Серія А, № 250, статті 35-36, п.90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 статті 150, статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із положеннями ч.3 статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до приписів статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

У справі встановлено, що під час захисту Батьківщини відповідач ОСОБА_2 отримав поранення, що потребувало перебування на реабілітації, що підтверджується: записом лікаря-невролога від 15.07.2025 року (а.с.85), витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (а.с.91-94), довідкою з послуги госпіталізації від 25.06.2025 року (а.с.96), електронним направленням від 25.06.2025 року (а.с.97), записом лікаря-невропатолога від 03.03.2025 року (а.с.98), протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії від 06.05.2025 року (а.с.100-104), свідоцтвом про хворобу від 31.03.2025 року (а.с.105), свідоцтвом про хворобу від 31.03.2025 року (а.с.105-107), оглядом сімейного лікаря від 22.07.2025 року (а.с.115).

Відповідач ОСОБА_2 є ветераном війни, має статус учасника бойових дій, дата надання статусу: 28.03.2025 року, що підтверджується Витягом з єдиного державного реєстру ветеранів війни від 31.03.2025 року (а.с.111).

Відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю (II) групи, яка встановлена йому 03.07.2025 року, що підтверджується Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, п. 17.1.5., п. 17.1.6. від 03.07.2025 року, а також посвідченням особи з інвалідністю внаслідок війни (а.с.113,114).

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 14.05.2025 року, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації капітана ОСОБА_2 , офіцера відділу планування застосування військ управління планування застосування військ військової частини НОМЕР_3 , звільненого наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ (по особовому складу) від 07.05.2025 р. №681 з військової служби у відставку за підпунктом ”б” (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України ”Про військовий обов`язок і військову службу”, вважати таким, що справи та посаду здав та направити з пункту постійної дислокації м. Київ, для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.131).

Вирішуючи вимоги заявленого ОСОБА_1 позову про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач має можливість отримувати дохід після проходження служби та не надав суду доказів повної втрати працездатності чи відсутності будь-яких джерел доходу. Подані медичні документи підтверджують наявність проблем зі здоров`ям, однак не свідчать про неможливість працювати або забезпечувати дитину матеріально.

Проте, враховуючи надані відповідачем суду докази щодо його стану здоров`я, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки комплексу обставин, прямо визначених у статті 182 СК України, як критерії для встановлення розміру аліментів. Надані відповідачем медичні документи свідчать про необхідність тривалого лікування, реабілітації, додаткових витрат, пов`язаних із отриманою інвалідністю. В матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які підтверджують, що відповідач є ветераном війни, має статус особи з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, проходить курси реабілітації, потребує постійного медикаментозного лікування, що підтверджується витягами з рішень відповідних медичних органів, витягом з Єдиного державного реєстру ветеранів війни, медичними довідками, рецептами та переліком необхідних лікарських препаратів із орієнтовною вартістю. Ці обставини прямо і суттєво впливають на розмір доходу відповідача, з якого можуть бути сплачені аліменти.

За наведених вище обставин, апеляційний суд вважає, що виваженим, розумним та справедливим розміром аліментів, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача ОСОБА_1 на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, є 1/10 частина з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно. 

При цьому, апеляційний суд погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром аліментів на утримання дитини сторін спору, який на думку апеляційного суду, узгоджується із нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а також є справедливим балансом між захистом прав дитини на утримання, який є пріоритетним, та правами платника аліментів.

Доказів існування обставин, які б свідчили про необхідність стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, матеріали справи в собі не містять. 

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.10.2025 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання - змінити, зменшивши розмір визначених судом до стягнення аліментів з 1/6 до 1/10 частки. 

На підставі зазначеного вище, у іншій оскаржуваній частині рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.10.2025 року, необхідно залишити без змін.

У неоскаржуваній апелянтом частині рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20.10.2025 року, апеляційним судом не переглядається, в силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України.

Керуючись статтями: 367, 368, 374; п.1, п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково. 

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2025 року, в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її утримання - змінити, зменшивши розмір визначених судом до стягнення аліментів з 1/6 до 1/10 частки. 

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2025 року, у іншій оскаржуваній частині, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: