Справа № 826/12225/17
	
РІШЕННЯ
іменем України

27 лютого 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру , Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області , Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області , Державного підприємства "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" про изнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі – позивачі) звернулися до окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою, просячи: визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області, викладену в листі від 20.03.2017 № 04-05/359, щодо надання Святошинському районному суду м. Києва, а також громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 завіреної належним чином копії картографічних матеріалів, розроблених у 2004 році, в частині межі села Лука з проекту землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка (2004 року); визнати протиправною відмову Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (правонаступником є Білогородська сільська рада) у листах від 06.03.2017 № 02-14/246 та від 16.03.2017 № 02-14/276 щодо надання Святошинському районному суду м. Києва, а також Маліновській М.Т. та ОСОБА_3 завіреної копії тих самих картографічних матеріалів 2004 року; визнати протиправною відмову Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у листі від 07.03.2017 № 04-05/331 щодо надання зі Державного фонду документації із землеустрою на вимогу Святошинського районного суду м. Києва, а також ОСОБА_1 завірених копій картографічних матеріалів 2004 року щодо межі с. Лука з проекту землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка; визнати протиправною відмову ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (правонаступник – ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою») у листі від 14.03.2017 щодо надання Святошинському районному суду м. Києва, а також ОСОБА_1 та ОСОБА_3 завіреної копії відповідних картографічних матеріалів 2004 року; зобов`язати всіх відповідачів надати Святошинському районному суду м. Києва та громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 завірені належним чином копії картографічних матеріалів щодо межі с. Лука Києво-Святошинського району саме з проекту землеустрою 2004 року щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка Києво-Святошинського району Київської області, який, на думку позивачів, «має загальнодержавне значення».
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.02.2018 р. провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід судді. Відповідно до статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України заяву про відвід передано для вирішення іншим складом суду у порядку, встановленому частиною першою статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.02.2018 р. провадження у справі поновлено призначено до судового розгляду на 24.05.2018 року.
Справа у встановлені нормами Кодексу адміністративного судочинства України строки Окружним адміністративним судом міста Києва розглянута не була.
На підставі пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №2825 (в редакції Закону України №3863-ІХ) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399.
Так, за результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, адміністративна справа №826/12225/17 передана на розгляд Хмельницькому окружному адміністративному суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2025 року, дану адміністративну справу передано на розгляд судді Печеному Є.В.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.03.2025 року прийнято до свого провадження адміністративну справу №826/12225/17; ухвалено розпочати розгляд справи спочатку; ухвалено розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 13.01.2026 ухвалено: допустити заміну відповідача у справі № 826/12225/17 з Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (місцезнаходження: вул. Соборна, 204, с. Гореничі, Києво-Святошинський район, Київська області, код ЄДРПОУ 04358514) на Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області (місцезнаходження: с.Білогородка, Києво-Святошинський район, Київська область, код ЄДРПОУ 04358477); допустити заміну відповідача у справі № 826/12225/17 з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві (код ЄДРПОУ 39802366) на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (місцезнаходження: 03115, вул. Серпова, 3/14, м. Київ, код ЄДРПОУ 39817550); ухвалено допустити заміну відповідача у справі № 826/12225/17 з Державного підприємства "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (03115, м. Київ, вул. Серпова, 3, код ЄДРПОУ 00699773) на його правонаступника - Державне підприємство "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (03115, м. Київ, вул. Серпова, 3, код ЄДРПОУ 00699773).
Згідно із позовною заявою, позивачі позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити з огляду на таке.
Вказують, що протиправно не отримали доступу до публічної інформації, а саме: картографічних матеріалів в яких відображено, як саме за проєктом землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка (Гореницької сільської ради) Києво-Святошинського району Київської області, розробленого у 2004р. відповідачем-3 Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», проходить межа села Лука.
Зазначають, що Відділом містобудування за архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації позивачів 15.10.2014 було допущено до публічної інформації у виді схеми планування території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району за 2005 рік.
Стверджують, що відповідачі замість графічної інформації за 2004р. надали Святошинському районному суду м. Києва графічну інформацію невідомо в якому ропі розроблену, яка позивачам не потрібна і відповідно районному супу при розгляді справ №759/52б7/15-ц, №759/10229/16-ц.
Посилаються на те, що 23.03.2017 у судовому засіданні позивачам стало відомо про те, що: Головне управління Держгеокадастру у Київській області з листом від 20.03.2017р. №04-05/359 надало райсуду, а відтак і ОСОБА_1 , ОСОБА_3 невідомо в якому році розроблені картографічні матеріали , а тому, і не завірено їх належним чином, а от текстову частину проекту землеустрою за 2004р. завірено належним чином; Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району, яка була у 2004р. замовником у ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» розробки проєкту землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка, з листом від 16.03.17р. №02-14/276 не надало райсуду. а відтак і ОСОБА_1 , ОСОБА_3 картографічні матеріали з проєкту землеустрою за 2004р.; Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району не надало райсуду, а відтак, і ОСОБА_1 , і ОСОБА_3 картографічні матеріали з проєкту землеустрою за 2004р., а ті картографічні матеріали з проєкту землеустрою за 2004р. цікавлять і позивача ОСОБА_2 ; Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру з листом від 07.03.2017р. №04-05/331, як стало відомо 27.04.2017р. у судовому засіданні, не надало з Державного фонду документації із землеустрою на вимогу райсуду, а відтак і ОСОБА_1 , ОСОБА_3 картографічні матеріали з того проєкту землеустрою за 2004р. щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка. 
Як зазначають позивачі, вказаний проєкт землеустрою за 2004р. щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка є загальнодержавного значення і був переданий розробником ДП у Державний фонд документації із землеустрою, а 27.10.2005р. Київська обласна рада розглянула вказаний проєкт землеустрою, своїм рішенням №312-26 облрада встановила (змінила) межі селі Лука і згідно листа - відповіді облради після 27.10.2005р. і до травня 2014р. Київська обласна рада на підставі ст. 174 ЗК України більше межі цього села Лука не змінювала.
Вказують, що зі Схеми планування території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району за 2005р. вбачається, як саме розташована межа села Лука, а от з тих підробок, які надійшли в райсуд від Головного управління Держгеокадастру у Київській області з листом від 20.03.17р. №04-05/359, від Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру з листом від 07.03.2017р.. №04-05/331 вбачається, що надані ними картографічні дані не з проєкту землеустрою за 2004р. ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» , який має робочий примірник, також листом від 14.03.17р. відмовило райсуду, а відтак і ОСОБА_1 , ОСОБА_3 надати доступ до публічної інформації - картографічних матеріалів щодо межі села Лука, що містяться у вказаному проєкті землеустрою за 2004р.
Відповідно до відзиву на позов, Головне управління Держгеокадастру у Київській області заперечило та просило у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на таке.
Головне управління Держгеокадастру у Київській області зазначило, що у спірних правовідносинах діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
А отже, як вказало Головне управління Держгеокадастру у Київській області, воно не допустило порушення прав та законних інтересів позивачів. 
Згідно із відзивом на позовну заяву, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру проти позову заперечує з огляду на таке.
Вважає, що право позивачів не порушене, доводів протилежного суду не надано, а Держгеокадастр є неналежним відповідачем в даній справі, а відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Від Державного підприємства "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" до суду надійшла заява, у якій вказує, що у підприємства відсутні додаткові пояснення у справі щодо позовних вимог.
Інші відповідачі правом на подачу відзиву не скористалися, а тому, суд, на підставі ч. 2 ст. 175 КАС України, вирішує спір за наявними матеріалами справи.
Так, у відзиві на позовну заяву Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі – Держгеокадастр) у поданому відзиві на позовну заяву заявила такі клопотання: визнати Держгеокадастр неналежним відповідачем у цій справі; змінити вид провадження та здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Оцінивши зміст клопотань Держгеокадастру, їх обґрунтування та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що підстав для їх задоволення немає, з огляду на таке.
Щодо клопотання про визнання Держгеокадастру неналежним відповідачем, то суд зазначає про таке.
Відповідно до ч.ч. 1-4 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.
Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач згоден на його заміну іншою особою, але така особа не згодна на участь у справі, суд залишає позовну заяву без розгляду, про що постановляється відповідна ухвала.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
У разі якщо позов подано до Голови, члена, працівника або залученого експерта Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, суд до ухвалення рішення у справі замінює первісного відповідача Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, не закриваючи провадження у справі.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.
При цьому, суд вказує на те, що належність відповідача визначається з урахуванням норм матеріального права та полягає у тому, чи перебуває відповідна особа у спірному матеріальному правовідношенні з позивачем, чи є вона суб`єктом оспорюваного права чи обов`язку та чи може нести відповідальність за заявленими вимогами. Неналежним є відповідач, який не повинен відповідати за позовом у конкретному правовідношенні.
Такий підхід послідовно відображений у правових висновках Верховного Суду, викладених, наприклад, у постанові від 27.04.2023 у справі № 460/4900/21, де наголошено, що належним відповідачем є особа, на яку за змістом позовних вимог покладено спірний обов`язок.
У даній ж справі позивачі, серед іншого, просять визнати протиправною відмову Держгеокадастру у наданні зі Державного фонду документації із землеустрою та на вимогу Святошинського районного суду м. Києва завірених копій картографічних матеріалів 2004 року щодо межі села Лука, викладену в листі від 07.03.2017 № 04-05/331.
Отже, саме Держгеокадастр: є автором оспорюваного листа; прийняв рішення щодо ненадання запитуваних документів; реалізував відповідні владні повноваження у сфері ведення Державного фонду документації із землеустрою.
З огляду на викладене вище, Держгеокадастр є безпосереднім суб`єктом спірних публічно-правових відносин та є тим органом, дії якого оспорюються позивачами. 
За наведеними критеріями він є належним відповідачем у цій адміністративній справі.
Окрім того, у своєму клопотанні Держгеокадастр не навів норм матеріального права, які б однозначно виключали його участь як зобов`язаної особи за цими позовними вимогами, не зазначив конкретного органу, який, на його думку, має бути єдиним належним відповідачем замість нього, а також не послався на згоду позивачів на заміну відповідача.
За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання Держгеокадастру неналежним відповідачем та його заміни іншим суб`єктом.
У задоволенні клопотання Держгеокадастру в цій частині слід відмовити.
Із приводу клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, то суд виходить із таких міркувань. 
Згідно з частинами першою, другою статті 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Стаття 260 КАС України (ч. 1) передбачає, що питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з частиною п`ятою статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За змістом частини шостої цієї статті, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Верховний Суд у постанові від 29.02.2024 у справі № 620/4737/23 звернув увагу на те, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише малозначні, а й інші адміністративні справи, за умови відсутності законодавчих обмежень на такий розгляд, а вибір виду провадження належить до дискреції суду, який оцінює складність спору, обсяг доказів та необхідність усного судового засідання.
У цій ж справі предметом спору є правомірність листів-відповідей відповідачів щодо надання/ненадання копій картографічних матеріалів 2004 року.
Докази у справі мають письмовий характер. Сторони не заявляли клопотань про допит свідків, призначення судових експертиз чи дослідження інших доказів, які неможливо дослідити у письмовому провадженні.
Окрім того, справа не відноситься до категорій, що підлягають обов`язковому розгляду за правилами загального позовного провадження, і закон не містить заборони на її розгляд у спрощеному провадженні.
Водночас, посилання Держгеокадастру на «складність справи» мають загальний характер і не містять конкретизації, які саме обставини неможливо з`ясувати на підставі письмових матеріалів і чому без проведення підготовчого та судового засідань з викликом сторін неможливо забезпечити повний і всебічний розгляд справи.
Суд уже фактично надав оцінку характеру спору та обсягу доказів при постановленні ухвали від 17.03.2025 року, якою справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Нових обставин, які б виправдовували зміну виду провадження, Держгеокадастр у своєму клопотанні не навів і судом не встановлено.
За таких обставин суд приходить до висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а відтак, відсутні підстави для задоволення клопотання Держгеокадастру в цій частині.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Святошинський районний суд м. Києва у рамках розгляду цивільної судової справи виносив ухвали про витребування від органів влади та Державного підприємства "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" картографічних матеріалів 2004 року з проєкту землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка.
На виконання ухвал суду та звернень громадян відповідні органи надіслали листи-відповіді, зокрема: Головне управління Держгеокадастру у Київській області – лист від 20.03.2017 № 04-05/359; Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру – лист від 07.03.2017 № 04-05/331; Гореницька сільська рада – листи від 06.03.2017 № 02-14/246 та від 16.03.2017 № 02-14/276; Державне підприємство "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" – лист від 14.03.2017 року.
Зміст цих листів свідчить про таке.
Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району Київської області у листах від 06.03.2017 № 02-14/246 та від 16.03.2017 № 02-14/276 повідомила Святошинський районний суд м. Києва та заявників, що: проєкт землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка розроблявся не сільською радою, а спеціалізованим державним підприємством; значна частина документації (у тому числі, графічні матеріали) після затвердження передавалася до відповідних органів Держгеокадастру та до Державного фонду документації із землеустрою; у Гореницької сільської ради станом на 2017 рік відсутні окремі картографічні матеріали в частині межі села Лука з проєкту 2004 року, оформлені у вигляді самостійного документа, а наявні лише рішення ради та окремі матеріали, які не відповідають формі, у якій вимагаються позивачами.
Головне управління Держгеокадастру у Київській області (правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області) у листі від 20.03.2017 № 04-05/359 зазначило, що: у його фактичному володінні немає окремого примірника картографічних матеріалів 2004 року саме в частині межі села Лука; проєкт землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка розглядався та в подальшому передавався до Державного фонду документації із землеустрою; управління не має можливості надати суду і заявникам картографічні матеріали в частині межі села Лука у вигляді окремого документа, оскільки такі матеріали в нього відсутні.
Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру у листі від 07.03.2017 № 04-05/331 вказала, що: Державний фонд документації із землеустрою формується з матеріалів, переданих розробниками, і зберігає документацію в тому вигляді, в якому вона надійшла; у фонді не обліковується окремий документ у вигляді “картографічних матеріалів 2004 року в частині межі села Лука”, а наявний комплект проєкту землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка; на виконання ухвал Святошинського районного суду м. Києва Держгеокадастр уже надсилав до суду копію наявного у фонді проєкту землеустрою на 43 аркушах, і тому не відмовляв у наданні тієї документації, якою реально володіє, а лише повідомив про відсутність у фонді документа саме в тому вигляді, у якому його вимагають позивачі.
Державне підприємство «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (правонаступник – Державне підприємство "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою") у листі від 14.03.2017 зазначило, що: інститут у 2004 році був розробником проєкту землеустрою щодо встановлення і зміни меж сіл Гореничі, Лука, Гнатівка; після завершення розроблення проєкту його матеріали були передані замовнику та до Державного фонду документації із землеустрою, а інститут не зобов`язаний безстроково зберігати повний комплект проєктної документації; станом на 2017 рік у Державному підприємстві «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» відсутні саме ті картографічні матеріали 2004 року в частині межі села Лука, які запитують позивачі, тому надати їх у вигляді завірених копій підприємство не має можливості.
Позивачі вважають такі відповіді «відмовами» у наданні інформації (документів) і оскаржують їх у порядку адміністративного судочинства як протиправні.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відносини у сфері землеустрою на час виникнення спірних правовідносин регулювались, зокрема, Законом України «Про землеустрій» від 22.05.2003 № 858-IV (тут і далі - у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).
Стаття 32 цього Закону встановлює, що, Державний фонд документації із землеустрою формується на основі збору, обробки, обліку матеріалів, отриманих в результаті здійснення землеустрою. 
Документація із землеустрою Державного фонду документації із землеустрою є державною власністю і не може передаватись у приватну власність. 
Доступ до матеріалів Державного фонду документації із землеустрою, що становлять державну таємницю, здійснюється відповідно до закону. 
Розробники документації із землеустрою зобов`язані безоплатно передавати копії матеріалів у Державний фонд документації із землеустрою. Використання цих матеріалів дозволяється лише з дотриманням вимог законодавства про авторські права. 
Положення про Державний фонд документації із землеустрою, а також порядок надходження, обліку та зберігання матеріалів у ньому затверджує Кабінет Міністрів України.
Положення про Державний фонд документації із землеустрою та оцінки земель, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 17.11.2004 № 1553 (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), деталізує порядок формування, зберігання і використання матеріалів фонду, а також обов`язки розробників та органів, що передають документацію.
Отже, суд вказує на те, що закон дійсно покладає обов`язок на розробника (Державне підприємство "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою") передати копії документації у фонд, а також визначає, що така документація є державною власністю і має зберігатися у визначеному порядку. 
Водночас, конкретний обсяг та склад документів, що перебувають у володінні того чи іншого органу чи підприємства на певну дату, є питанням факту, який потребує доведення належними доказами.
Право на інформацію гарантується ст. 34 Конституції України та реалізується, зокрема, через Закон України «Про інформацію» та Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).
Частина 1 ст. 1 Закону № 2939-VI визначає: публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Пленум Вищого адміністративного суду України у постанові від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» роз`яснив це визначення та підкреслив, що публічною є інформація, яка або створена/отримана при здійсненні владних повноважень, або фактично перебуває у володінні розпорядника.
Стаття 22 Закону № 2939-VI встановлює вичерпний перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію, а саме: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Верховний Суд у свої практиці неодноразово наголошує, що за змістом пункту 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI відмовити у задоволенні запиту можна лише за одночасної наявності двох умов: відсутності інформації у володінні розпорядника та відсутності у нього обов`язку володіти нею. Якщо ж інформація відсутня, але розпорядник зобов`язаний нею володіти, то він повинен вжити заходів для усунення порушення закону та набуття (створення) відповідної інформації, а не обмежуватися посиланням на її відсутність.
Разом з тим, у сталій практиці Верховного Суду також підкреслюється, що розпорядник інформації не зобов`язаний створювати нову інформацію або формувати нові документи, якщо запит стосується саме такого «створення», а не надання вже існуючої задокументованої інформації. 
Так, спір у цій справі стосується листів-відповідей відповідачів на ухвали Святошинського районного суду м. Києва та на звернення позивачів стосовно надання копій конкретних картографічних матеріалів 2004 року.
Суд зазначає, що, незважаючи на те, що формально листи могли бути оформлені як відповіді на запити суду, а не як відповіді на запит про публічну інформацію в розумінні Закону № 2939-VI, вони фактично містять рішення суб`єкта владних повноважень про надання або ненадання певної інформації. 
Отже, такі листи підлягають перевірці адміністративним судом як рішення (дії) суб`єктів владних повноважень, що можуть впливати на реалізацію прав позивачів.
Суд виходить із того, що ключове питання спору: чи перебували саме ті картографічні матеріали 2004 року щодо межі с. Лука, які вимагали позивачі, у фактичному володінні кожного з відповідачів на момент надання спірних листів, та чи були вони зобов`язані володіти ними відповідно до закону.
Окрім того, суд вказує на таке. 
Судом не встановлено факту, що на момент 06–20 березня 2017 року у відповідачів фактично зберігалися саме ті картографічні матеріали 2004 року, які позивачі описують у позові, і саме в тому вигляді, у якому вони наполягають їх отримати (окремі аркуші/схеми межі с. Лука, відокремлені від усього проєкту).
Натомість із наявних у справі листів відповідачів убачається, що вони пояснили відсутність у себе відповідних матеріалів у запитуваному вигляді та (у різному обсязі) поінформували суд та заявників про ті документи, якими фактично володіють, а також про передачу частини документації до Державного фонду документації із землеустрою.
Суд виходить з того, що сам по собі факт відсутності документа у розпорядника, який зобов`язаний його мати, може свідчити про порушення законодавства щодо ведення документації, але це не завжди означає, що розпорядник зобов`язаний «відтворити» або «створити» документ, який фактично втрачено або який ніколи не існував у запитуваному вигляді.
У цій справі судом не встановлено, що саме запитувані позивачами картографічні матеріали перебували у володінні хоча б одного з відповідачів.
За відсутності таких доказів суд не має можливості визнати доведеним той факт, що відповідачі володіли запитуваною інформацією у розумінні Закону № 2939-VI та були спроможні надати її позивачам у формі завірених копій.
Як зазначено вище, розробник документації із землеустрою (Державне підприємство "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою") зобов`язаний передавати копії матеріалів до Державного фонду документації із землеустрою, а також до замовника.
Однак із самого факту існування такого обов`язку не випливає автоматично, що: на визначену дату (березень 2017 року) запитувані матеріали реально наявні у конкретному органі; суд може зобов`язати створити копії матеріалів, яких у відповідача фактично немає, або відтворити їх шляхом розроблення нових картографічних матеріалів.
Суд виходить з того, що Закон № 2939-VI не покладає на розпорядника обов`язку створювати нову інформацію чи нові документи у відповідь на запит, якщо вони відсутні, а зобов`язує надати лише існуючу, задокументовану інформацію або усунути порушення законодавства шляхом приведення своєї діяльності у відповідність до вимог закону.
Водночас, позивачі у цій справі фактично просять суд зобов`язати відповідачів надати саме ті копії картографічних матеріалів 2004 року, які, на їхню думку, зберігалися або повинні були зберігатися у відповідачів. 
Однак, з огляду на викладене вище, адміністративний суд не може «створити» такі матеріали замість відповідачів і не може в резолютивній частині рішення зобов`язати відповідачів надати копії документів, фактична наявність яких у відповідачів не доведена.
Отже, за відсутності належних доказів того, що запитувані матеріали існували та перебували у володінні відповідачів у березні 2017 року, вимоги позивачів про визнання відповідних відмов протиправними як таких, що суперечать Закону № 2939-VI, не можуть бути задоволені.
З урахуванням наведеного вище, суд оцінює: чи мотивовані листи відповідачів; чи містять вони відповідь по суті запиту (ухвали суду), а не формальне посилання на загальні положення; чи не відбулося відмови без належних підстав, що було б порушенням Закону № 2939-VI та усталеної практики Верховного Суду в аналогічних правовідносинах.
Із досліджених судом спірних листів відповідачів убачається, що: відповідачі вказували на конкретні обставини щодо відсутності запитуваних документів у їхньому фактичному володінні; у частині листів наведено інформацію про документи, які у них є, та (або) про передачу матеріалів до Державного фонду документації із землеустрою; відсутні дані про те, що відповідачі безпідставно посилалися на загальнодоступні джерела чи надали відповідь не по суті запитів на інформацію, що, відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону № 2939-VI, вважалося б неправомірною відмовою.
Отже, у матеріалах справи немає належних та допустимих доказів, що у березні 2017 року відповідачі володіли запитуваними картографічними матеріалами, були зобов`язані саме такими матеріалами володіти (у тому вигляді й обсязі, який описаний у позові), та водночас безпідставно відмовились їх надати, порушивши вимоги ст. 22 Закону № 2939-VI.
За таких обставин і правових підстав, суд не встановив підстав для визнання відмов відповідачів у наданні запитуваної інформації, викладеної у спірних листах, протиправними.
Позивачі також просять суд зобов`язати всіх відповідачів надати Святошинському районному суду м. Києва та позивачам конкретні копії картографічних матеріалів 2004 року.
Однак такий спосіб захисту можливий лише за умови, якщо суд: встановить, що запитувані документи існують і перебувають у розпорядженні відповідного відповідача, або він зобов`язаний ними володіти; визнає протиправною відмову або бездіяльність щодо їх ненадання.
Як було вже зазначено вище, у цій справі суд не встановив фактичного володіння запитуваними матеріалами всіма відповідачами у 2017 році, а оспорювані листи не можна визнати протиправними як відмови, що суперечать Закону № 2939-VI.
Зобов`язання відповідачів надати копії документів, щодо фактичного існування та місця зберігання яких немає встановленої судом певності, фактично означало б покладення на них обов`язку створити новий документ (шляхом відновлення чи розроблення нових картографічних матеріалів), що виходить за межі повноважень адміністративного суду та суперечить сталій практиці Верховного Суду щодо застосування Закону № 2939-VI.
Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку про таке.
Судом не встановлено, що на момент направлення оспорюваних листів у березні 2017 року відповідачі фактично володіли саме тими картографічними матеріалами, які позивачі вимагають надати.
Відповідачі у своїх листах надали відповіді по суті, обґрунтували відсутність можливості надати саме такі матеріали у запитуваному вигляді та послалися на фактичний стан зберігання документації. Відповіді не містять ознак неправомірної відмови в розумінні ст. 22 Закону № 2939-VI.
За наведених обставин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій справі.
Суд виходить з того, що відповідачі довели правомірність своїх дій у спірних правовідносинах і не допустили порушення прав та законних інтересів позивачів.
У зв`язку з наведеним вище, позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )  ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідачі:	Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (вул. Святослава Хороброго, 3,м. Київ,03151 , код ЄДРПОУ - 39411771)  Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області (с. Білогородка,Києво-Святошинський район, Київська область,08140 , код ЄДРПОУ - 04358477)  Головне управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області (вул. Серпова, 3/14,м. Київ,03115 , код ЄДРПОУ - 39817550)  Державне підприємство "Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (вул. Серпова, 3,м. Київ,03115 , код ЄДРПОУ - 00699773) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений