Номер провадження: 22-ц/813/4248/26 
Справа № 947/29516/24
Головуючий у першій інстанції Цирфа К. А.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач - Київська окружна прокуратура міста Одеси
представники позивача - Ленченко О.О., Савицький Д.С.,
відповідач - Одеська міська рада та ОСОБА_1 
представник ОМР - Соболь Яна Олександрівна
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича Максима Миколайовича на рішення Київського районного суду міста Одеси від 08 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Цирфи К.А., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за позовом Київської окружної прокуратури міста Одеси, поданим в інтересах держави до Одеської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та повернення її територіальній громаді міста Одеси,-

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
У вересні 2024 року до Київського районного суду м. Одеси з позовом звернувся виконувач обов`язків керівника Київської окружної прокуратура міста Одеси Бондаренко Дмитро Григорович в інтересах держави (далі також - позивач, орган прокуратури) до Одеської міської ради (далі також - відповідач-1) та ОСОБА_1 (далі також - відповідач-2) про:
- визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 21.02.2024 № 1959-VII «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0990 га за адресою: АДРЕСА_1 , та надання її в оренду ОСОБА_1 »;
- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,0990 га з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206 за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між Одеською міською радою та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим № 494;
- скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки площею 0,0990 га з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206 за адресою: АДРЕСА_1 , проведеної за рішенням приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чужовської Н.Ю. від 28.03.3024 з індексним номером 72305446;
- зобов`язання ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Одеси земельну ділянку площею 0,0990 га з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206 за адресою: АДРЕСА_1 , у стані не гіршому, ніж одержав її в оренду.
В обґрунтування своїх позовних вимог представник органу прокуратури Бондаренко Д.Г. зазначив, що у лютому 2024 року Одеською міською радою прийнято рішення про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0990 га з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та надання її в оренду ОСОБА_1 . У березні 2024 року, на підставі вказаного рішення, між Одеською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди означеної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом із прийняттям відповідного рішення та внесенням інформації про право оренди до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Під час ухвалення рішення Одеською міською радою про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та подальшому укладенні договору оренди землі, службовими особами органу місцевого самоврядування порушено приписи ст. 134 ЗК України в частині відведення та передачі в оренду оспорюваної земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності без проведення земельних торгів (аукціону). Також органом місцевого самоврядування допущено порушення розумного співвідношення площі наданої в оренду земельної ділянки із площею забудови об`єкта нерухомості - комплексу технічної діагностики транспортних засобів, який розташований на цій земельній ділянці (площа наданої земельної ділянки на 65 % перевищує площу забудови), що є окремою підставою для проведення земельних торгів (аукціону) при наданні такої земельної ділянки в оренду.
Окрім цього у позові зазначається, що комплекс технічної діагностики транспортних засобів розміщений в охоронній зоні електричних мереж та в межах червоних ліній вулиць, а також на інженерних мережах. Як наслідок, надання оспорюваної земельної ділянки в оренду здійснено без відповідної експертизи проєкту землеустрою на відповідність державним будівельним та санітарним нормам. Також з оспорюваного рішення міської ради вбачається, що земельна ділянка надавалася не для обслуговування існуючого об`єкту нерухомості, а для будівництва нового.
Як наслідок, договір оренди земельної ділянки, укладений на підставі оспорюваного рішення міської ради є недійсним, а саме рішення про затвердження проєкту землеустрою та рішення про реєстрацію права оренди в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є такими, що підлягають скасуванню. Саму ж земельну ділянку необхідно повернути територіальній громаді м. Одеси.
Оскільки інтереси територіальної громади м. Одеси потребують захисту, а Одеська міська рада сама допустила порушення чинного законодавства під час ухвалення рішення та укладення договору оренди землі, Київська окружна прокуратура міста Одеси самостійно звернулася до суду з цим позовом в інтересах держави як позивач.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 08 липня 2025 року У задоволенні позову Київської окружної прокуратури міста Одеси, поданим в інтересах держави до Одеської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та повернення її територіальній громаді міста Одеси - відмовлено.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що з аналізу приписів абзаців 2 та 13 ч. 2 ст. 134 ЗК України випливає, що останні неоднаково регулюють спірні правовідносини, тобто має місце колізія між частинами статті нормативно-правового акта.
При цьому суд першої інстанції послався на те, що, виходячи з усталеної практики ЄСПЛ, у разі неналежної «якості закону», який передбачає подвійне тлумачення, суд повинен керуватися в першу чергу інтересами фізичної особи на противагу інтересам держави.
Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин у цій справі необхідно застосовувати саме приписи абзацу 2 ч. 1 ст. 134 ЗК України.
Відхиляючи доводи прокурора щодо значного перевищення площі наданої відповідачу ОСОБА_1 земельної ділянки для обслуговування комплексу технічної діагностики транспортних засобів, суд першої інстанції зазначив, що чинне законодавство не містить приписів щодо конкретного співвідношення між площею забудови та площею земельної ділянки, необхідної для обслуговування об`єкту нерухомості. У кожному конкретному випадку це питання вирішується в залежностітвід функціонального використання об`єкту нерухомості, під яким виділяється/передається земельна ділянка, та з урахуванням дотримання будівельних норм та правил.
Крім того, що ОСОБА_1 належить комплекс технічної діагностики транспортних засобів, що передбачає необхідність виділення для належного використання вказаного об`єкта нерухомості не тільки земельної ділянки під забудовою, а й таку за площею, яка буде достатньою для належного обслуговування вказаного об`єкту. Означене пов`язане з наявністю місць для заїзду/виїзду транспортних засобів, їх стоянки, у разі необхідності, тощо.
При цьому суд першої інстанції врахував висновки комплексної судової земельнотехнічної експертизи та будівельно-технічної експертизи № 052/2024 від 02.05.2025, проведеної експертами ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.», згідно з якими, відповідно до державних будівельних норм, для обслуговування нежитлової будівлі - комплексу технічної діагностики транспортних засобів загальною площею 315,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно 0,1 га земельної ділянки, тобто ще більше за площею, ніж було відведено ОСОБА_1 , відповідно до оспорюваного рішення Одеської міської ради від 21.02.2024 № 1959-VIІI та передано в користування на підставі договору оренди землі від 28.03.2024 за реєстровим № 494.
Відхиляючи доводи прокурора з приводу того, що відведена земельна ділянка для обслуговування комплексу технічної діагностики транспортних засобів розташована в охоронній зоні електричних мереж та в межах червоних ліній вулиць, а також на інженерних мережах, суд першої інстанції зауважив, що зазначені обмеження (обтяження) передбачені як в проєкті землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 (витяг з містобудівної документації № 01-11/2441), так і в договорі оренди землі від 28.03.2024 за реєстровим № 494 (розділ 8 договору). Будьяких доказів, що ОСОБА_1 допущено порушення вказаних обмежень (обтяжень), або існує пряма заборона за їх наявності відводити для подальшого використання земельну ділянку комунальної власності позивачем не надано.
Відмовляючи у задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції дійшов висновку, що не знайшли свого підтвердження доводи прокуратури щодо зміни цільового призначення земельної ділянки під час її відведення та надання в оренду відповідачу ОСОБА_1 , оскільки, на думку суду, прокурор допустив підміну/заміну таких понять як «категорія земель» та «цільове використання земельної ділянки», що призвело до наявної логічної помилки в умовиводах з цього питання.
Підстави відмови у позові прокурора суд першої інстанції також мотивував тим, що межі та площа земельної ділянки визначені з урахуванням Генерального плану м. Одеси та Плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, відповідно до яких спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206 розташована на території виробничої забудови та в межах зони змішаної житлової та громадської забудови. Зона призначена для розташування багатоквартирних житлових будинків поверховістю вище ніж 5 поверхів, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення, комунальних об`єктів, окремих об`єктів загальноміського та районного значення. Одним із допустимих видів використання вказаної зони є розташування об`єктів автомобільного сервісу вздовж магістральних вулиць.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновків, що під час прийняття оспорюваного рішення органом місцевого самоврядування не допущено порушень процесуального та/або матеріального права.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди землі, суд першої інстанції зазначив, що під час ухвалення оспорюваного рішення Одеської міської Ради № 1959-VIІI від 21.02.2024 та укладення на його підставі договору оренди землі від 28.03.2024 за реєстровим № 494 службові особи Одеської міської ради діяли в межах правосуб`єктності, на підставі та у спосіб, передбачений приписами норм чинного законодавства. Відтак, на думку суду першої інстанції, підстави для визнання договору оренди землі недійним відсутні.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги прокурора щодо скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та повернення її територіальній громаді міста Одеси, суд першої інстанції зазначив, що оскільки означені позовні вимоги є похідними від попередніх (а суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення), відтак вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2025, яким відмовлено у задоволенні позову Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації, зобов`язання повернути земельну ділянку, - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2025 є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Скаржник вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України, оскільки спірна земельна ділянка була передана в оренду для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу без проведення земельних торгів, що суперечить вимогам законодавства. На думку скаржника, відповідно до правових висновків Верховного Суду, земельні ділянки державної або комунальної власності для таких цілей повинні передаватися виключно на конкурентних засадах шляхом проведення аукціону.
Також прокурор зазначає, що суд першої інстанції не врахував правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 01.07.2020 у справі №910/9028/19, від 07.12.2021 у справі №910/23595/17 та від 22.11.2023 у справі №638/1297/21, якими роз`яснено порядок передачі земельних ділянок під об`єкти дорожнього сервісу.
Крім того, скаржник вказує на неспівмірність площі наданої в оренду земельної ділянки із площею наявної на ній будівлі. За твердженням прокурора, поза процедурою земельних торгів могла бути передана лише земельна ділянка під існуючим об`єктом нерухомості, тоді як інша частина земельної ділянки, яка є вільною від забудови, повинна була передаватися виключно на конкурентних засадах.
Також скаржник зазначає про невідповідність використання земельної ділянки вимогам містобудівної документації, зокрема плану зонування території, оскільки об`єкти автомобільного сервісу у відповідній зоні належать до допустимих видів використання та потребують спеціального погодження, яке у даному випадку відсутнє.
На думку прокурора, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позову та доказам у справі, що свідчить про порушення вимог ст. 263 ЦПК України та призвело до ухвалення помилкового рішення.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представники відповідачів надали відзив на апеляційну скаргу в яких просили суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2025 залишити без змін.
Представники відповідачів вказують, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Щодо явки сторін.
Представники сторін з`явились до судового засідання та надали свої пояснення, інші учасники по справі належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, однак до судового засідання не з`явились та заяв про відкладення не надавали, що у відповідності до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, відповідачів, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09.07.2021 за реєстровим № 2471 та договору купівлі-продажу від 09.07.2021 за реєстровим № 2472, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 по 1/2 частці у праві власності на нежилі будівлі комплексу технічної діагностики транспортних засобів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Факт реєстрації права власності за ОСОБА_1 на вказані об`єкти нерухомості підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 395680316 від 19.09.2024.
У сукупності ОСОБА_1 став одноосібним власником будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , - комплексу технічної діагностики транспортних засобів.
З метою належного обслуговування означеного об`єкту нерухомості, 07.11.2022 ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 0,1100 га за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Одеської міської Ради від 27.09.2023 № 1591-VII ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 0,1100 га за адресою: АДРЕСА_1 , вид цільового призначення - 12.11. для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу.
Відповідно до проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 , розробленого ТОВ «Геоконсалтиенг» в 2023 році визначено необхідну площу земельної ділянки в розмірі 0,0990 га, що підлягає відведенню із земель комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування комплексу технічної діагностики транспортних засобів, який належить ОСОБА_1 на знаходиться на цій же земельній ділянці. Означену земельну ділянку віднесено до категорії земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення земельної ділянки - 12.11. для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу. Межі та площа земельної ділянки визначені з урахуванням Генерального плану м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 09.11.2005 № 4858-VI та плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 № 1316-VII, відповідно до яких означена земельна ділянка розташована на території виробничої забудови та в межах зони змішаної житлової та громадської забудови. Зона призначена для розташування багатоквартирних житлових будинків поверховістю вище ніж 5 поверхів, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення, комунальних об`єктів, окремих об`єктів загальноміського та районного значення. Одним із допустимих видів використання вказаної зони є розташування об`єктів автомобільного сервісу вздовж магістральних вулиць.
Рішенням Одеської міської Ради від 21.02.2024 № 1959-VIІI затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206 площею 0,0990 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; категорія земель - земні промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення земельної ділянки - 12.11. для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу. Також затверджено проєкт договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_1 без проведення земельних торгів (аукціону).
На підставі вказаного рішення, 28.03.2024 між Одеською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі за реєстровим № 494, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю.
Предметом договору оренди визначено земельну ділянку з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206 площею 0,0990 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена земельна ділянка сформована із земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси (п. 1.2 договору).
На земельній ділянці розташовані нежилі будівлі - комплекс технічної діагностики транспортних засобів, що належить ОСОБА_1 (п. 2.2. договору).
Договір укладено на 10 років (п. 3.1. договору).
Орендна плата за земельну ділянку розрахована у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки та становить 150 442,77 грн на рік (п. 4.1. договору).
Категорія земель за основним цільовим призначенням - земні промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; вид цільового призначення згідно з Класифікатором видів цільового призначення земель - 12.11. для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (п. 5.2. договору).
Також у договорі визначено обмеження щодо використання земельної ділянки: охоронна зона навколо інженерних комунікацій (поширюється на 0,0437 га); охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта енергетичної системи (поширюється на всю земельну ділянку); санітарно-захисна зона навколо об`єкта (поширюється на всю земельну ділянку); поверхня обмеження забудови (поширюється на всю земельну ділянку); умова додержання природоохоронних вимог або виконання визначених робіт (поширюється на всю земельну ділянку); заборона на проведення окремих видів діяльності (поширюється на всю земельну ділянку) (п. 8.1. договору).
З метою державної реєстрації права оренди вказаної земельної ділянки приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. прийнято рішення № 72305446 від 28.03.2024, що стало підставою для внесення означеної інформації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Обставин порушення виконання умов договору оренди землі від 28.03.2024 за реєстровим № 494 не встановлено.
Отже, з аналізу заяв по суті справи та наданих сторонами доказів, на їх підтвердження, випливає, що сторони не заперечують факт розроблення та затвердження проєкту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та укладення договору оренди землі, однак позивач уважає, що прийняття цього рішення та укладення означеного договору здійсненні з порушенням норм матеріального права, а саме приписів ст. 134 ЗК України, які обумовлюють необхідність надання вказаної земельної ділянки в оренду за результатами земельних торгів (аукціону), що стало підставою для звернення з цим позовом до суду.
Надаючи правову кваліфікацію встановленим обставинам, суд зазначає, що спірні правовідносини з приводу прийняття рішення органом місцевого самоврядування про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, укладення договору оренди землі, з подальшою реєстрацією цього права в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно врегульовані положеннями ЗК України, Закону України «Про оренду землі», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також приписами ЦК України (далі - у редакції нормативно-правових актів, чинних на час виникнення спірних правовідносин).
При цьому, застосовуючи правові норми до спірних правовідносин та визначаючи їх зміст шляхом тлумачення, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (п. 45, рішення ЄСПЛ від 06.12.2007, справа «Воловік проти України», заява № 15123/03).
Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України).
Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (ч. 1 ст. 144 Основного Закону).
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю (ч. 1 ст. 83 ЗК України)
До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу (п. «в» ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 122 ЗК України).
Рішення зазначених органів приймається на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) (ч. 1 ст. 123 ЗК України).
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу (ч. 1, 2 ст. 124 ЗК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі:
- розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб (абз. 2)
- будівництва, обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, мультимодальних терміналів, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) (абз. 13).
Як установлено судом ОСОБА_1 є одноосібним власником будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , - комплексу технічної діагностики транспортних засобів. Водночас, відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги» вказаний комплекс відноситься до об`єктів дорожнього сервісу.
З аналізу приписів абзаців 2 та 13 ч. 2 ст. 134 ЗК України випливає, що останні неоднаково регулюють спірні правовідносини, тобто має місце колізія між частинами статті нормативно-правового акта.
Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ, у разі неналежної «якості закону», який передбачає подвійне тлумачення, суд повинен керуватися в першу чергу інтересами фізичної особи на противагу інтересам держави.
Відтак, суд уважає, що до спірних правовідносин у цій справі необхідно застосовувати саме приписи абзацу 2 ч. 1 ст. 134 ЗК України.
Щодо доводів позивача з приводу значного перевищення площі наданої відповідачу-2 земельної ділянки для обслуговування комплексу технічної діагностики транспортних засобів суд зазначає, що чинне законодавство не містить приписів щодо конкретного співвідношення між площею забудови та площею земельної ділянки, необхідної для обслуговування об`єкту нерухомості. У кожному конкретному випадку це питання вирішується в залежності від функціонального використання об`єкту нерухомості, під яким виділяється/передається земельна ділянка, та з урахуванням дотримання будівельних норм та правил.
Як зазначалося вище ОСОБА_1 належить комплекс технічної діагностики транспортних засобів, що передбачає необхідність виділення для належного використання вказаного об`єкта нерухомості не тільки земельну ділянку під забудовою, а й таку за площею, яка буде достатньою для належного обслуговування вказаного об`єкту та стоянки транспортних засобів . Означене пов`язане з наявністю місць для заїзду/виїзду транспортних засобів, їх стоянки, у разі необхідності, тощо.
Згідно з висновком комплексної судової земельно-технічної експертизи та будівельно-технічної експертизи № 052/2024 від 02.05.2025, проведеної експертами ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.», установлено, що відповідно до державних будівельних норм та нормативно-правових актів з питань планування і забудови територій, а саме ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 № 104 (додаток Ж.2) для обслуговування нежитлової будівлі - комплексу технічної діагностики транспортних засобів, загальною площею 315,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно 0,1 га земельної ділянки.
Тобто, більше за площею, ніж було відведено ОСОБА_1 відповідно до рішення Одеської міської Ради від 21.02.2024 № 1959-VIІI та передано в користування на підставі договору оренди землі від 28.03.2024 за реєстровим № 494.
Указані висновки експертів сторони під сумнів не ставили.
Відтак доводи позивача щодо значного перевищення площі наданої відповідачу-2 земельної ділянки для обслуговування комплексу технічної діагностики транспортних засобів також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Отже посилання представника органу прокуратури на практику Верховного Суду не є релевантним, оскільки у цій справі встановлено факт надання в оренду оспорюваної земельної ділянки не для нового будівництва (поділу, об`єднання земельних ділянок), а відведення (створення нової) земельної ділянки та її надання для обслуговування вже існуючого об`єкту нерухомості. Також прокурором не доведено факт значного перевищення між площею забудови та площею наданої земельної ділянки для обслуговування об`єкту нерухомості.
Щодо інших доводів позивача з приводу того, що відведена земельна ділянка для обслуговування комплексу технічної діагностики транспортних засобів розташована в охоронній зоні електричних мереж та в межах червоних ліній вулиць, а також на інженерних мережах суд зазначає, що зазначені обмеження (обтяження) передбачені як в проєкті землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 (витяг з містобудівної документації № 01-11/2441), так і в договорі оренди землі від 28.03.2024 за реєстровим № 494 (розділ 8 договору).
Будь-яких доказів, що відповідачем-2 допущено порушення вказаних обмежень (обтяжень), або існує пряма заборона за їх наявності відводити для подальшого використання земельну ділянку комунальної власності позивачем не надано.
Також відсутні докази наміру або фактичного використання оспорюваної земельної ділянки відповідачем-2 з метою будівництва нових об`єктів нерухомості.
Посилання прокурора на необхідність здійснення обов`язкової експертизи проєкту землеустрою на відповідність державним будівельним та санітарним нормам є необґрунтованими, оскільки не зазначено, які конкретно нормативно-правові акти зобов`язують відповідача-2 та/або відповідача-1 провести вказану експертизу.
Також прокурором не зазначається який саме спеціальний дозвіл, від кого і в якому порядку повинен був отримати відповідач-2 з метою використання об`єкта дорожнього сервісу.
Окрім цього не знайшли свого підтвердження й доводи представника органу прокуратури щодо зміни цільового призначення земельної ділянки при її відведенні та наданні в оренду відповідачу-2. Обґрунтовуючи зазначений аргумент представник органу прокуратури допустив підміну/заміну таких понять як «категорія земель» та «цільове використання земельної ділянки», що призвело до наявної логічної помилки при умовиводах з цього питання.
Так, земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206 площею 0,0990 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є новосформованою земельною ділянкою із земель комунальної власності. Відповідно до проєкту землеустрою означену земельну ділянку віднесено до категорії земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення земельної ділянки - 12.11. для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу. Межі та площа земельної ділянки визначені з урахуванням Генерального плану м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 09.11.2005 № 4858-VI та Плану зонування території (зонінгу) м. Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 № 1316-VII, відповідно до яких означена земельна ділянка розташована на території виробничої забудови та в межах зони змішаної житлової та громадської забудови. Зона призначена для розташування багатоквартирних житлових будинків поверховістю вище ніж 5 поверхів, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення, комунальних об`єктів, окремих об`єктів загальноміського та районного значення. Одним із допустимих видів використання вказаної зони є розташування об`єктів автомобільного сервісу вздовж магістральних вулиць.
Отже категорію земель проєктною організацією визначено правильно відповідно до приписів ст. 19 ЗК України, що узгоджується з даними Генерального плану м. Одеси та Плану зонування території (зонінгу) м. Одеси (детальний план території не розроблявся). Цільове призначення вказаної земельної ділянки визначено з урахуванням функціонального призначення об`єкта нерухомості, який знаходиться на ній, в межах категорії земель, до якої відноситься вказана земельна ділянка та відповідно до Класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок (додаток № 59 до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17.10.2012 № 1051).
Підсумовуючи викладене суд зазначає, що під час ухвалення рішення Одеської міської Ради від 21.02.2024 № 1959-VIІI про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 5110136900:17:002:0206 площею 0,0990 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування комплексу технічної діагностики транспортних засобів, який розташований на вказаній земельній ділянці та належить ОСОБА_1 , органом місцевого самоврядування не допущено порушень процесуального та/або матеріального права. Саме ж рішення виконано шляхом відведення земельної ділянки та її передачі в оренду ОСОБА_1 на підставі укладеного договору оренди.
Оскільки представником органу прокуратури, окрім іншого, оспорювалося правильність визначення цільового призначення земельної ділянки під час її відведення, позовна вимога про скасування рішення органу місцевого самоврядування є ефективним способом захисту інтересів держави, однак не підлягає задоволенню з огляду на викладене вище.
Вказані висновки суду кореспондуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/1133/18 (постанова від 11.06.2024) за подібних правовідносин.
Щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів (ч. 2 ст. 16 Закону).
Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Водночас, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Отже, під час вирішення спорів про визнання правочинів недійсними, підлягають встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) та настання відповідних наслідків, а також зазначається в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Тобто правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.
Як установлено судом, під час ухвалення оспорюваного рішення Одеської міської Ради від 21.02.2024 № 1959-VIІI та укладення на його підставі договору оренди землі від 28.03.2024 за реєстровим № 494, службові особи Одеської міської ради діяли в межах правосуб`єктності, на підставі та у спосіб, передбачений приписами норм чинного законодавства.
Відтак підстави для визнання договору оренди землі недійним відсутні.
Щодо скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та повернення її територіальній громаді міста Одеси
Оскільки зазначені позовні вимоги є похідними від попередніх, а суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення, відтак означені позовні вимоги також не підлягають задоволенню.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13, ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).
Отже, проаналізувавши заяви по суті справи та надані сторонами докази на їх підтвердження у поєднанні із застосованими правовими нормами, враховуючи мотиви, покладені в основу рішення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами факт порушення норм процесуального та/або матеріального права під час ухвалення рішення Одеської міської Ради від 21.02.2024 № 1959-VIІI та укладення договору оренди землі за реєстровим № 494 від 28.03.2024.
Відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Одеською міською радою нібито неправомірно передано в оренду земельну ділянку без проведення земельних торгів, а також що площа земельної ділянки є неспівмірною з площею розташованого на ній об`єкта нерухомості.
Разом з тим такі доводи є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статей 12, 122 Земельного кодексу України міські ради здійснюють розпорядження землями територіальних громад та мають повноваження щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у користування.
Згідно з частиною першою статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування.
Водночас частиною другою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок у користування здійснюється за результатами земельних торгів, крім випадків, визначених частинами другою та третьою статті 134 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної або комунальної власності не підлягають продажу на конкурентних засадах у разі розташування на них об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення площею 315,8 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке знаходиться на спірній земельній ділянці.
Отже, у зв`язку з наявністю на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, що перебуває у приватній власності відповідача, до спірних правовідносин підлягає застосуванню виняток, передбачений абз. 2 ч. 2 ст. 134 ЗК України, що виключає обов`язковість проведення земельних торгів.
Твердження скаржника про те, що земельна ділянка могла бути передана без проведення земельних торгів лише для обслуговування існуючого об`єкта нерухомості, а не для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодна норма земельного законодавства не містить обмежень щодо виду цільового призначення земельної ділянки у випадку застосування винятку, передбаченого ч. 2 ст. 134 ЗК України.
Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності площі земельної ділянки площі розташованого на ній об`єкта нерухомості також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Як встановлено судом, площа спірної земельної ділянки визначена на підставі проєкту землеустрою щодо її відведення, який пройшов передбачені законом погодження.
При цьому саме проєкт землеустрою є основним документом, у якому визначаються площа, межі та інші характеристики земельної ділянки.
Верховний Суд у постанові від 19.01.2022 у справі № 922/461/21 зазначив, що сам по собі факт перевищення площі земельної ділянки над площею об`єкта нерухомості не може бути самостійною підставою для визнання незаконною передачі такої земельної ділянки у користування, якщо не доведено, що така площа є необґрунтованою або визначена з порушенням вимог законодавства.
У даній справі прокурором не надано належних та допустимих доказів того, що площа земельної ділянки визначена безпідставно або що проєкт землеустрою не відповідає вимогам законодавства.
Крім того, матеріали справи свідчать, що відповідно до інформації Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради розміщення об`єктів автомобільного сервісу у відповідній функціональній зоні є допустимим видом використання території, за умови дотримання встановлених вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції та не спростовують встановлених судом обставин справи і правильності застосування норм матеріального права.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). 
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича Максима Миколайовича - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 08 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко