Справа № 643/6225/25
Провадження № 2/643/606/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2026   м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судового засідання Ісоєва К.М., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи–підприємця ОСОБА_2 в особі керуючого реалізацією–арбітражного керуючого Караченцева Юрія Леонідовича до ОСОБА_3 , Приватного підприємства «ФІНПРОФ» про визнання договору недійсним, повернення майна

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог 

Керуючий реалізацією–арбітражний керуючий Караченцев Ю.Л., який діє в інтересах фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 (позивач), просить: 
- визнати недійсним Договір купівлі–продажу квартири від 14.09.2021, укладений між ОСОБА_3 та Приватним підприємством «ФІНПРОФ», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С. 14.09.2021, зареєстрований за № 1025; 
- повернути від Приватного підприємства «ФІНПРОФ» на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , що була передана за недійсним правочином; 
- стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги 

Постановою Господарського суду Харківської області від 17.01.2011 ФО-П ОСОБА_2 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Фоміна Г.В. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.11.2019 відсторонено арбітражного керуючого Нескородєва С.М. від викання обов`язків ліквідатора та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Караченцева Ю.Л. Під час ліквідаційної процедури було встановлено, що до ліквідаційної маси попереднім ліквідатором боржника було включено наступне іпотечне майно, яке перебувало у заставі у ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а саме: житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 ; автомобіль «Mitsubishi Galant», реєстраційний номер НОМЕР_1 . 11.07.2011 між ліквідатором та товарною біржою «Правопорядок» було укладено угоду на організацію та проведення аукціону. Переможцем аукціону став ОСОБА_3 , лот № 1 – житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 , з яким 03.11.2011 було укладено договір купівлі–продажу нерухомого майна. Оскільки проведення аукціону відбулося з численними порушеннями, ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.12.2019 визнано недійсними результатами аукціону від 30.09.2011, проведеного ТБ «Правопорядок» та оформленого Протоколом № 1 з продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано недійсним Договір купівлі–продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Фоміним Г.В. та ОСОБА_3 , посвідчений ПН ХМНО Гуревічовим О.М. 03.11.2011. Визнано недійсними результати аукціону від 21.02.2012, посвідченого ТБ «Всеукраїнський торгівельний центр» та оформленого Протоколом № 1 з продажу автомобілю «Mitsubishi Galant», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Постановою Східного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 ухвала Господарського суду Харківської області від 27.12.2019 залишена без змін. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.07.2021 заяву арбітражного керуючого Караченцева Ю.Л. від 24.06.2021 задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ФО-П ОСОБА_2 в особі керуючого реалізацією–арбітражного керуючого Караченцева Ю.Л. 1448560,00 грн. в рахунок відшкодування вартості майна, що незаконно вибуло з володіння боржника на підставі недійсного правочину. 03.08.2021 Господарським судом Харківської області видано наказ на примусове виконання вищевказаної ухвали суду. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.07.2021 залишено без задоволення. Отже, факти наявності порушень при проведенні аукціону з продажу належного ФО-П ОСОБА_2 майна, визнання недійсними результатів аукціону та наявності заборгованості ОСОБА_3 перед ФО-П ОСОБА_2 встановлено судовими рішеннями. Постановою Головного державного виконавця Харківського ВДВС у Харківському районі Харківської області СМУ Міністерства юстиції від 21.08.2024 відкрито ВП № 75845186 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області від 03.08.2021 про стягнення з ОСОБА_3 1448560,00 грн. в рахунок відшкодування вартості майна, що незаконно вибуло з володіння боржника на підставі недійсного правочину. Під час виконавчого провадження арбітражним керуючим було встановлено, що 14.09.2021 ОСОБА_3 відчужив на користь ПП «ФІНПРОФ» належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі Договору купівлі–продажу від 14.09.2021. Зазначений правочин було вчинено відповідачами після винесення Господарським судом Харківської області ухвали від 29.07.2021 про стягнення з ОСОБА_3 коштів. Відчужуючи нерухоме майно, ОСОБА_3 знав про судове рішення про стягнення з нього на користь позивача коштів, а тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Отже, вчинений ним правочин є фраудаторним, тобто таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника. Тобто правочин було вчинено ОСОБА_3 після настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, що є підставою для визнання Договору купівлі–продажу квартири від 14.09.2021 недійсним як фраудаторного. Будучи обізнаним про наявність зобов`язань перед кредитором, ОСОБА_3 уклав спірний Договір, чим безпідставно зменшив розмір своїх активів, при цьому такі дії призвели до зменшення обсягу його платоспроможності. На момент укладення Договору купівлі–продажу від 14.09.2021 засновником та кінцевим бенефіціарним власником ПП «ФІНПРОФ» був ОСОБА_4 . Отже, ОСОБА_4 фактично уклав оспорюваний договір з ОСОБА_3 через належну йому фірму ПП «ФІНПРОФ». ОСОБА_4 здійснював повноваження ліквідатора ФО-П Омельянової І.В. та уклав з ОСОБА_3 . Договір купівлі–продажу нерухомого майна від 03.11.2011. Крім того, у постановах Східного апеляційного господарського суду від 19.05.2020 та 18.01.2022 судами встановлено той факт, що ОСОБА_3 не здійснено оплату за придбане ним нерухоме майно. Отже, спільні дії ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були направлені на виведення з ліквідаційної маси майна боржника ФО-П ОСОБА_2 . Таким чином, договір було укладено з пов`язаною особою боржника, а нерухоме майно було виведене з власності боржника ОСОБА_3 з метою його приховування від виконавця та створення перешкод для виконання судового рішення. Крім того, договір укладено з суттєвим заниженням вартості нерухомого майна, відчуженого за оспорюваним договором. Договір не містить умов про порядок здійснення розрахунків між сторонами та інформації про банківські рахунки, на які на момент укладення договору можливо сплатити кошти за придбане майно, що свідчить про відсутність у сторін дійсного наміру на його виконання. Отже, оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_3 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох відповідачів – сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_3 під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Салтівського районного суду міста Харкова від 20.05.2025 позовну заяву залишено без руху. 
Ухвалою судді Салтівського районного суду міста Харкова від 27.05.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова від 02.06.2025 заяву позивача про забезпечення позову частково задоволено, заборонено відчуження квартири АДРЕСА_4 . 
Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 06.10.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова від 04.02.2026, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, ухвалено проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Ураховуючи складність справи, суд, керуючись положеннями ч. 1 ст. 244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення. 

Позиція учасників справи

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. 
Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позов, заяву про розгляд справи за їх відсутності, суду не надали. 
Виходячи з чинного процесуального законодавства України, зокрема положень ч. 5 ст. 4, ст. 12, 13, п. 2 ч. 1 ст. 43, ч. 1, 3 ст. 223, ч. 4 ст. 268 ЦПК, участь в судовому засіданні є правом сторони, яким вона розпоряджається на власний розсуд. 
Ураховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності відповідачів. 
Оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, суд проводить заочний розгляд справи та вирішує її на підставі наявних у ній доказів.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені 

Постановою Господарського суду Харківської області від 17.01.2011, винесеною у справі № Б-39/159-10, ФО-П ОСОБА_2 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Фоміна Г.В. (а.с. 11-18).
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.11.2019, постановленою у справі № Б-39/159-10, відсторонено арбітражного керуючого Нескородєва С.М. від виконання обов`язків ліквідатора ФО-П Омельянової І.В. Призначено ліквідатором ФО-П ОСОБА_2 арбітражного керуючого Караченцева Ю.Л. З цієї ж ухвали вбачається, що ухвалою суду від 19.05.2014 усунено арбітражного керуючого Фоміна Г.В. від виконання обов`язків ліквідатора банкрута ФО-П ОСОБА_2 , останній призначено арбітражного керуючого Белікова О.П. Ухвалою суду від 13.01.2016 припинено обов`язки арбітражного керуючого Белікова О.П. як ліквідатора у справі, призначено арбітражного керуючого Нескородєва С.М. (а.с. 20-22).
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.07.2021, постановленою у справі № Б-39/159-10, задоволено заяву керуючого реалізацією в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ФО-П ОСОБА_2 в рахунок відшкодування вартості майна, що незаконно вибуло з володіння боржника на підставі недійсного правочину, 1448560,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ФО-П ОСОБА_2 в особі керуючого реалізацією-арбітражного керуючого Караченцева Ю.Л. 1448560,00 грн. в рахунок відшкодування вартості майна, що незаконно вибуло з володіння боржника на підставі недійсного правочину (а.с. 23-34). 
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.07.2021 у справі № Б-39/159-10 залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Харківської області від 29.07.2021 залишено без змін (а.с. 35-45).
Постановою головного державного виконавця Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 21.08.2024 відкрито виконавче провадження № 75845186 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області № Б-39/159-10, виданого 03.08.2021, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ФО-П ОСОБА_2 в особі керуючого реалізацією-арбітражного керуючого Караченцева Ю.Л. 1448560,00 грн. в рахунок відшкодування вартості майна, що незаконно вибуло з володіння боржника на підставі недійсного правочину (а.с. 46).
Як вбачається з Договору купівлі–продажу від 14.09.2021, посвідченого 14.09.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1025, ОСОБА_3 (продавець) передає у власність ПП «ФІНПРОФ» (покупець) квартиру АДРЕСА_4 , а покупець приймає вказану квартиру та сплачує її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Продаж квартири вчиняється за 100000,00 грн., які покупець зобов`язується сплатити продавцю у строк до 14.11.2021 (а.с. 47-50).
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 422770354 від 15.04.2025, квартира АДРЕСА_4 , належить на праві власності ПП «ФІНПРОФ» на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу (а.с. 86). 
Згідно з наданими суду Витягом з інформаційного ресурсу, а також Витягом з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань від 31.03.2025, директором, засновником та кінцевим бенефіціарним власником ПП «ФІНПРОФ» з часткою 100 % є ОСОБА_4 (а.с. 70-72; 73-77). 
Відповідно до довідки від 26.03.2025, виданої ФО-П ОСОБА_5 , вірогідне значення ймовірної ринкової ціни однокімнатної квартири, загальною площею 31,8 кв.м., житлова площа 25,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 14.09.2021 може становити 852100,00 грн. ОСОБА_5 видане кваліфікаційне свідоцтво оцінювача від 15.05.2004 та сертифікат суб`єкта оціночної діяльності від 29.12.2020 (а.с. 81-85). 

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України). 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19). 
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК). 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК). 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК). 
Згідно з ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У постанові від 05.01.2024 в справі № 761/40240/21 Верховний Суд зазначив, що: 
«Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що:
«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (стаття 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що:
«цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).
Очевидно, що з урахуванням аргументів касаційної скарги та змісту оскаржених судових рішень ключовим питанням на яке повинен надати відповідь касаційний суд є те, яким чином при позаконкурсному оспорюванні кредитором фраудаторних правочинів (вчинених на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (стаття 234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
Касаційний суд зауважує, що:
недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину;
в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов);
кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав;
натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна;
очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.
кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Тому, з урахуванням, що оспорюваний договір дарування був виконаний, оскаржені судові рішення належить змінити, виключивши посилання на фіктивність договору дарування, в іншій частині судові рішення слід залишити без змін».
Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 у справі № 693/624/19 вказав, що «посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Також Верховний Суд зазначив, що очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори купівлі продажу є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору; до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів, тобто після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні в справі; контрагент з яким боржник вчинив оспорювані договори (ТОВ «Автобастіон» вчинило оспорювані договори купівлі-продажу з ОСОБА_2, який був учасником ТОВ «Автобастіон» на момент їх вчинення); ціна в оспорюваних договорах купівлі-продажу; боржник (ТОВ «Автобастіон»), який відчужує майно (транспортні засоби) на підставі договорів купівлі-продажу на користь свого учасника ( ОСОБА_2 ) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорювані договори купівлі-продажу, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
Верховний Суд в постанові від 05.02.2025 у справі № 757/52379/21-ц зауважив, що «цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису;
зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом;
недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником;
застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. Очевидно, що для мотивування кваліфікації оплатного правочину як фраудаторного недостатньо ствердження про наявність зловживання правом і наявність права вимоги. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору (наприклад, після пред`явлення позову про стягнення коштів та повернення заяви про забезпечення позову); контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (це, зокрема потребує з`ясування того чи відповідала ціна вказана в договорі ринковим цінам на момент вчинення договору, чи взагалі відбувався розрахунок між боржником і кредитором, яким чином відбувався розрахунок)».
У постанові від 13.09.2023 у справі № 638/9047/19 Верховний Суд вказав, що «метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19). 
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»). 

Позиція суду 

В даній справі позивач просить визнати недійсним у зв`язку з його фраудаторністю Договір купівлі–продажу квартири від 14.09.2021, на підставі якого ОСОБА_3 продав ПП «ФІНПРОФ» квартиру АДРЕСА_4 . 
Виходячи з вказаних вище норм законодавства та висновків щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, під час вирішення вказаного питання суд повинен оцінити обставини, які стосуються моменту укладення вказаного договору; контрагенту, з яким його вчинив ОСОБА_3 ; ціни (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни. 
Оцінюючи такий аспект, як момент укладення договору купівлі-продажу квартири, суд керується таким. 
Грошові кошти у розмірі 1448560,00 грн. стягнуті з ОСОБА_3 на користь позивача на підставі ухвали Господарського суду Харківської області від 29.07.2021, постановленої у справі № Б-39/159-10. Вказана ухвала набрала законної сили з моменту її прийняття та залишена без змін судом апеляційної інстанції 18.01.2022. 
Як вбачається з описової частини ухвали Господарського суду Харківської області від 29.07.2021, ОСОБА_3 був достовірно обізнаний про розгляд судом питання щодо стягнення з нього вказаних вище грошових коштів. Так, згідно з ухвалою господарський суд 18.01.2021 отримав клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи № Б-39/159-10 у зв`язку з неможливістю бути присутнім у судовому засіданні. 
Таким чином, оспорюваний договір від 14.09.2021, на підставі якого з власності ОСОБА_3 вибула вказана вище квартира, укладений через півтора місяця після набрання законної сили судовим рішення, згідно з яким з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуті грошові кошти в розмірі 1448560,00 грн. При цьому ОСОБА_3 був достовірно обізнаний про розгляд судом питання щодо стягнення з нього вказаних грошових коштів. 
Оцінюючи такий аспект, як ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни, суд керується таким. 
Згідно з умовами оспорюваного договору, продаж Квартири вчинено за 100000,00 грн., які ПП «ФІНПРОФ» зобов`язався сплатити ОСОБА_3 у строк до 14.11.2021. 
Таким чином, умовами оспорюваного договору передбачено відстрочку розрахунків за квартиру на 2 місяці. 
Виходячи з результатів оцінки, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності, вірогідна ринкова ціна квартири складала 852100,00 грн.
Наведене свідчить, що продаж квартири вчинено за ціну, яка більше ніж у 8 разів є меншою за ринкову. 
Оцінюючи такий аспект, як контрагент, з яким ОСОБА_3 вчинив оспорюваний договір, суд керується таким. 
Директором, засновником та кінцевим бенефіціарним власником з часткою 100 % ПП «ФІНПРОФ» (покупця за оспорюваним договором) є ОСОБА_4 . Згідно з Витягом з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб–підприємців та громадських формувань від 31.03.2025, ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_5 . 
В оспорюваному договорі купівлі-продажу Квартири зазначено, що ПП «ФІНПРОФ» діє в особі директора ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 . 
Первісним ліквідатором–арбітражним керуючим ФО-П Омельянової І.В. згідно з постановою Господарського суду Харківської області від 17.01.2011 у справі № Б-39/159-10 був призначений ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 . 
Ураховуючи повне співпадіння прізвища, імені, по батькові та місця проживання ОСОБА_4 , суд вважає доведеним, що первісний ліквідатор ФО-П ОСОБА_2 та директор і кінцевий бенефіціарний власник з часткою 100 % покупця ПП «ФІНПРОФ» за оспорюваним договором - є однією і тією ж особою. 
Як вбачається з описової частини ухвали Господарського суду Харківської області від 29.07.2021 у справі № Б-39/159-10, в ході процедури банкрутства ФО-П ОСОБА_2 між її ліквідатором Фоміним Г.В. та ОСОБА_3 03.11.2011 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку в подальшому був визнаний недійсним згідно з ухвалою суду від 27.12.2019 через порушення, допущені під час реалізації вказаного майна. У зв`язку з тим, що житловий будинок був відчужений ОСОБА_3 на користь третіх осіб, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відшкодування ОСОБА_3 його вартості та стягнув з ОСОБА_3 на користь позивача 1448560,00 грн.
Після постановлення вказаної в попередньому абзаці ухвали від 29.07.2021 ОСОБА_3 на підставі оспорюваного в даній справі договору продав ПП «ФІНПРОФ», яке належить ОСОБА_4 , свою квартиру, на яку могло бути звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості перед позивачем у розмірі 1448560,00 грн. 
Вищенаведені обставини, на переконання суду, свідчать про фраудаторність оспорюваного договору купівлі-продажу квартири як такого, що вчинений на шкоду позивача як кредитора. 
За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу був вчинений відповідачами на шкоду позивачу, який є кредитором у зобов`язанні зі сплати грошових коштів у сумі 1448560,00 грн., а саме з метою унеможливлення виконання ухвали Господарського суду Харківської області від 29.07.2021 у справі № Б-39/159-10 та недопущення звернення стягнення на квартиру в ході примусового виконання вказаної ухвали, на підставі якої з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуті вищевказані грошові кошти. 
Відповідачами не спростовані доводи позовної заяви та надані позивачем докази. За таких обставин, розглядаючи справу в заочному порядку на підставі наданих позивачем доказів та стандарту доказування більшої переконливості (більшої вірогідності), суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про визнанні недійсним договору купівлі-продажу та повернення квартири у власність ОСОБА_3 .
Ураховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі. 
У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 8521,00 грн. в рівних частках, по 4260,50 грн. з кожного.
Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Позовну заяву фізичної особи–підприємця ОСОБА_2 в особі керуючого реалізацією–арбітражного керуючого Караченцева Юрія Леонідовича до ОСОБА_3 , Приватного підприємства «ФІНПРОФ» про визнання договору недійсним, повернення майна - задовольнити.
Визнати недійсним Договір купівлі–продажу квартири від 14.09.2021, укладений між ОСОБА_3 та Приватним підприємством «ФІНПРОФ», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Прядко О.С. 14.09.2021, зареєстрований за № 1025, на підставі якого ОСОБА_3 передав у власність Приватного підприємства «ФІНПРОФ» квартиру АДРЕСА_4 . 
Повернути від Приватного підприємства «ФІНПРОФ» на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 . 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи–підприємця ОСОБА_2 в особі керуючого реалізацією– арбітражного керуючого Караченцева Юрія Леонідовича судові витрати в розмірі 4260,50 грн. 
Стягнути з Приватного підприємства «ФІНПРОФ» на користь фізичної особи–підприємця ОСОБА_2 в особі керуючого реалізацією–арбітражного керуючого Караченцева Юрія Леонідовича судові витрати в розмірі 4260,50 грн. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:
Позивач: Фізична особа–підприємець ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) в особі керуючого реалізацією–арбітражного керуючого Караченцева Юрія Леонідовича (свідоцтво № 361, видане 26.02.2013 Міністерством юстиції України, адреса: м. Харків, пр. Науки, буд. 41/43).
Відповідач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_6 )
Відповідач: Приватне підприємство «Фінпроф» (код ЄДРПОУ 34951929, адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Мироносицька, буд. 53).

Суддя Д.А. Крівцов