ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/27045/25
категорія 106020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, 

установив:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) через систему «Електронний суд» звернувся у суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якому просить визнати протиправною відмову у виплаті одноразової грошової винагороди в розмірі 1 млн. гривень пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених), передбаченої абзацом 3 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі – Постанова №153) та зобов`язання нарахувати і виплатити таку. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідає вимогам, визначеним у Постанові №153, а тому має право на отримання одноразової грошової винагороди. 
Ухвалою суду від 05 грудня 2025 позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
09 грудня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що Постановою №153 не передбачено порядку та механізму виплати одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень.
11 грудня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягає на задоволення позову. Наголошує, що ж особою солдатського складу, був прийнятий на військову службу за контрактом у віці до 25 років під час дії воєнного стану, а саме 30 вересня 2022 року, продовжує проходити військову службу, трав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій на дату набрання чинності Постанови №153 та не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився. Наведене, на переконання позивача, свідчить про наявність у нього права на отримання виплати пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) у розмірі 500000,00 грн.
За результатами вивчення матеріалів справи суд дійшов висновку, що для повного та об`єктивного її вирішення необхідно витребувати у В/ч НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії рішень засідання комісії від 15 травня та 05 вересня 2025 року щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153, якими старшому солдату ОСОБА_2 відмовлено у виплаті одноразової грошової винагороди та документи, на підставі яких прийняті такі рішення. Наведене обумовило постановлення 04 лютого 2026 року відповідної узвали, якою зупинено провадження у справі до дати отримання судом витребуваних документів.
17 лютого 2026 року до суду надійшла частина витребуваних документів.
Наведене обумовило постановлення 23 лютого 2026 року ухвал про поновлення провадження у справі та призначення її до розгляду в судовому засіданні на 03 березня 2026 року з продовженням строку розгляду справи на більш тривалий розумний строк.
У судовому засіданні представник відповідача наполягав на відмові в задоволенні позову. Уточнив, що підставою для відмови позивачу у задоволенні позову є саме факт укладення контракту після закінчення проходження ним строкової військової служби.
Позивач у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив позов задовольнити.
Відповідно до приписів статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України 03 березня 2026 року суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.
23 березня 2025 року до суду на виконання вимог ухвали надійшли копії документів, що стали підставою для прийняття рішення про відмову у нарахуванні та виплаті позивачу одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн.
На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).
Суд установив, що ОСОБА_1 24 червня 2021 року був прийнятий на строкову військову службу у Військову частину НОМЕР_1 .
30 вересня 2022 року між позивачем та В/ч НОМЕР_1 підписаний контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу, тривалістю 3 роки. 
Довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 30 квітня 2025 року №1/30/8-701 підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 13 жовтня по 01 грудня 2023 року та з 26 жовтня по 25 грудня 2024 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в АДРЕСА_1 .
Згідно протоколу №345 засідання комісії Військової частини НОМЕР_1 від 15 травня 2025 року щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 за результатами розгляду питання проведення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою №153 прийнято рішення про відмову (відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови №153) з підстав «строкова військова служба з 24 червня 2021 року по 30 вересня 2022 року».
Листом Головного управління Національної гвардії України від 94 вересня 2025 року №27/13/3/02-30454-2025 начальників територіальних управлінь, командирів (начальників) управлінь оперативно-тактичних з`єднань – корпусів, військових частин (підрозділів), вищих військових начальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ повідомлено, що до наказів про виплати винагороди включаються військовослужбовці, які були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу, та військовослужбовців, які проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу «молодший лейтенант», а також військовослужбовців, які проходили військову службу та мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання, виключно за умови, що вони до 13 лютого 2025 року у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на 13 лютого 2025 року.
Згідно протоколу №665 засідання комісії Військової частини НОМЕР_1 від 05 вересня 2025 року щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 за результатами розгляду питання проведення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою №153 прийнято рішення про відмову (відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови №153 із змінами), кількість: 109 днів з підстав «строкова військова служба з 24 червня 2021 року по 30 вересня 2022 року».
Уважаючи зазначені рішення протиправними, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Основного Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 2232-ХІІ).
За змістом частини 1 та 3 статті 1 названого Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною 6 статті 2 Закону України № 2232-XII визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону України № 2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, як це передбачено пунктом 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 2011-XII).
За правилами пункту 2 статті 9 згаданого Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 4 названої правової норми передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
11 лютого 2025 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 153 пунктом 2 якої затверджений Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану та форму контракту про проходження громадянами України віком від 18 до 25 років військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.
У подальшому постановою Уряду від 01 квітня 2025 року, яка набрала чинності 08 квітня 2025 року, до Постанови №153 внесені зміни, якими доповнено назву та текс після слів «Збройних Сил» словами «Національній гвардії та Державній прикордонній службі».
Пунктом 3 Постанови № 153, в редакції чинній станом на 08 квітня 2025 року, установлено, що учасникам експериментального проєкту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу.
Відповідно до пункту 4 Постанови № 153 установлено, що:
особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі – бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі – винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Отже, із аналізу норм Постанови № 153, чинної станом на 08 квітня 2025 року, слідує, що особам рядового, сержантського і старшинського складу, які у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу, зокрема, до Національної гвардії України, проходять військову службу під час воєнного стану та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн грн.
У свою чергу, військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою № 153, тобто станом на 13 лютого 2025, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Таким чином, одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. грн виплачується військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу, які станом на 13 лютого 2025 року були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років, проходять службу, брали безпосередню участь у бойових діях не менше шести місяців.
Якщо військовослужбовці брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на 13 лютого 2025 року, винагорода виплачується пропорційно часу часті у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Варто зауважити, що така винагорода виплачується військовослужбовцям за умови, якщо вони не були притягнуті до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення.
Суд установив, що ОСОБА_1 з 24 червня 2021 року проходив строкову військову службу в Національну гвардію України.
30 вересня 2022 року ОСОБА_1 (у віці до 25 років) прийнятий на військову службу за контрактом у В/ч НОМЕР_1 .
Факт участі позивача у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) тривалістю більше 100 днів відповідач не заперечує.
Таким чином, суд установив, що станом на 13 лютого 2025 року військовослужбовець ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить менше шести місяців.
Беручи до уваги викладені вище обставини, суд уважає, що позивачем дотримані визначені Постановою № 153 умови для отримання одноразової грошової винагороди, оскільки: 1) станом на 13 лютого 2025 року ОСОБА_1 прийнятий на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років; 2) проходить військову службу у В/ч НОМЕР_1 ; 3) брав безпосередню участь у бойових діях сукупно менше шести місяців; 4) не притягнутий до кримінальної відповідальності чи адміністративної відповідальності за вчинення військового правопорушення.
Надаючи правову оцінку покликанням відповідача на укладення позивачем контракту 30 вересня 2022 року після призову на строкову військову службу, суд уважає за необхідне зауважити на таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 липня 2025 року № 942 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 р. № 153» (далі – Постанова №942), яка набула чинності 07 серпня 2025 року, внесені зміни до Постанови № 153, зокрема, пункт 4 доповнений абзацами такого змісту:
«виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу».
Зважаючи на внесені Постановою № 942 зміни до Постанови № 153, суд зауважує, що Уряд у такий спосіб усунув прогалини нормативного акту щодо права на виплату одноразової грошової винагороди у разі укладення контракту військовослужбовцями, які проходили строкову військову службу.
Інше тлумачення приписів Постанови № 153, на переконання суду, не відповідало б меті прийняття Постанови № 153 щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби під час воєнного стану та мало б ознаки дискримінації.
Не поширення на зазначених військовослужбовців виключень, які передбачені в абзацах 3 та 4 пункту 4 Постанови №153, а саме щодо проведення виплати у меншому розмірі пропорційно часу участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, а також у повному обсязі тим, хто брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності Постановою №153 у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон), на переконання суду, так само ставить військовослужбовців, на яких поширена дія Постанови №153 шляхом внесення змін постановою №942, у нерівне становище з іншими військовослужбовцями.
Додатково суд зауважує, що доповнення пункту 4 названими вище абзацами не містить будь-яких застережень щодо поширення приписів Постанови №153 на військовослужбовців лише за умови дотримання всіх вимог, визначених у абзаці 2 пункту 4, зокрема, за умови наявності повних 6 місяців участі у бойових діях станом на 13 лютого 2025 року.
Статтею 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях. 
Тому питання соціального захисту військовослужбовців, на переконання суду, на сьогодні є особливо важливими та потребують ефективного судового захисту.
За правилами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, суди, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, у першу чергу повинні з`ясувати, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Наведене вище, на переконання суду, свідчить про прийняття 05 вересня 2025 року відповідачем протиправного рішення про відмову у проведенні нарахування та виплати одноразової грошової винагороди в розмірі 1 млн. гривень, передбаченої пунктів 4 Постанови №153.
Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року у справі №120/12196/25, від 03 березня 2026 року у справі №240/24470/25 та постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №160/22911/25.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову винагороду у розмірі 500000,00 грн на підставі абзацу 3 пункту 4 Постанови № 153, суд зауважує на таке.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст рішення, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Розглядаючи питання зобов`язання призначення одноразової грошової винагороди у розмірі 500000,00 грн, суд повинен перевірити усі умови, за яких відповідач зобов`язаний таку винагороду призначити у відповідному розмірі.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Наприклад, у пункті 75 рішення від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, керуючись статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи вище наведені висновки суду в частині необґрунтованості рішення відповідача від 05 вересня 2025 року, суд уважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати В/ч НОМЕР_1 повторно розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.
Оцінюючи в сукупності обставини справи, враховуючи вище наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Ураховуючи відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення, викладене у протоколі №665 засідання комісії Військової частини НОМЕР_1 від 05 вересня 2025 року щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» за результатами розгляду питання проведення виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути питання нарахування та виплатити ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

23.03.26