ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/580/25	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна,
секретар судового засідання – І.С. Мисько,
за участю представників сторін:
від прокуратури: А.В. Євглевський
від позивача: не з`явився
від відповідачів:
1)Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест»: А.С. Бруль
2)Приватного підприємства «Кагул»: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» та заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 (суддя С.П. Желєзна, м.Одеса, повне рішення складено 29.09.2025) 
у справі №916/580/25
за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації 
до відповідачів:
1)Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест»;
2)Приватного підприємства «Кагул»
про скасування рішень, визнання недійсним акта, припинення володіння та зобов`язання повернути майно,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог. Коротка історія справи
У лютому 2025 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест», Приватного підприємства «Кагул» про: 
1)скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксани Сергіївни від 07.11.2017 №37991018 про державну реєстрацію права власності за Приватним підприємством «Кагул» на штучні ставки, І, як складову частину об`єкту нерухомого майна - нежитлового володіння, загальною площею 1092,5 кв.м, яке розташоване за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1 «а» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400672851241, номер відомостей про речове право 23232628);
2)скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Ренійської міської ради Осадчої Олени Миколаївни від 23.04.2018 №40752637 про державну реєстрацію змін розділу, яким доповнено об`єкт нерухомого майна - нежитлове володіння загальною площею 1092,5 кв.м, розташоване за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1 «а», складовими частинами: рибоуловітель, І, загальною площею 782 кв.м, дамби, II, довжиною 16258 м, шлюз 1-4 довжиною 5,6 м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400672851241, номер відомостей про речове право 23232628);
3)визнання недійсним акта приймання-передачі, укладеного між Приватним підприємством «Кагул» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест», посвідченого 05.11.2020 приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гіренком М.М., в частині передачі у якості внеску (частки) для формування статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» рибоуловітелю І, гідротехнічних споруд II: довжиною 16258 м, шлюзів 5,6 м, як складових частин об`єкту нерухомого майна - нежитлового володіння, загальною площею 1092,5 кв.м, яке розташоване за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1 «а»;
4)скасування рішення державного реєстратора Ренійської районної державної адміністрації Федотова Юрія Федоровича від 11.11.2020 №55075369 про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» на рибоуловітель І, загальною площею 782 кв.м, дамби, II довжиною 16258 м, шлюз 1-4 довжиною 5,6 м, як складових частин об`єкту нерухомого майна - нежитлового володіння, загальною площею 1092,5 кв.м, яке розташоване за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1 «а» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400672851241, номер відомостей про речове право 39122606);
5)скасування рішення державного реєстратора Сергіївської селищної ради Єрошенка Олександра Борисовича від 17.09.2021 №60438384 про державну реєстрацію змін розділу, яким доповнено об`єкт нерухомого майна - нежитлове володіння загальною площею 1092,5 кв.м, розташоване за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1 «а», складовою частиною: рибозахисна гідротехнічна споруда, ІII-ІV (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400672851241, номер відомостей про речове право 39122606).
6)припинення володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» правом власності на рибоуловітель І, загальною площею 782 кв.м, дамби, II довжиною 16258 м, рибозахисні гідротехнічні споруди, ІII-ІV, шлюзи 1-4 довжиною 5,6 м, як складових частин об`єкту нерухомого майна - нежитлового володіння, загальною площею 1092,5 кв.м, яке розташоване за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1 «а» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400672851241, номер відомостей про речове право 39122606);
7)зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» повернути державі в особі Одеської обласної державної адміністрації рибоуловітель І, загальною площею 782 кв.м, дамби, II, довжиною 16258 м, рибозахисні гідротехнічні споруди, ІII-ІV, шлюзи 1-4 довжиною 5,6 м, які розташовані за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1 «а».
Позовні вимоги прокурора обґрунтовані здійсненням державної реєстрації права власності відповідачів на гідротехнічні споруди, які знаходяться на земельній ділянці водного фонду державної власності в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Озеро Кагул». Водночас проведення державної реєстрації права власності на гідротехнічні споруди, які нерозривно пов`язані із земельною ділянкою, яка не перебуває та не може перебувати у користуванні відповідачів, за твердженням прокурора, виключає правомірність набуття права власності. З урахуванням викладеного та з метою захисту інтересів держави прокурором було пред`явлено даний позов в інтересах Одеської обласної державної адміністрації про скасування рішень, визнання недійсним акта, припинення володіння та зобов`язання повернути майно.
24.02.2025 за вказаною позовною заявою Господарським судом Одеської області відкрито провадження у справі №916/580/25, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників судового процесу.
01.04.2025 до суду першої інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» надійшла заява про застосування строку позовної давності, яка мотивована тим, що строк позовної давності за вимогами про скасування рішень державних реєстраторів слід розраховувати з дати внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а, отже, строк позовної давності до вимог 1-5 сплинув 08.11.2020, 24.04.2021, 06.11.2023, 12.11.2023, 18.09.2024 відповідно. Позовні вимоги про припинення володіння та зобов`язання повернути майно є похідними, а, отже, у задоволення таких вимог слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності до основних вимог.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 позов задоволено частково. Припинено володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» рибоуловітелем І, загальною площею 782 кв.м, дамбою, II довжиною 16258 м, рибозахисними гідротехнічними спорудами, ІII-ІV, шлюзами 1-4 довжиною 5,6 м, як складовими частинами об`єкта нерухомого майна - нежитлового володіння загальною площею 1092,5 кв.м, яке розташоване за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400672851241, номер відомостей про речове право 39122606). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 1514,00 грн. Стягнуто з Приватного підприємства «Кагул» на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 1514,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372, яка віднесена до земель державної власності, наразі включена до ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Озеро Кагул», при цьому за відсутності передбачених законом підстав об`єкт нерухомого майна за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби (Кутузова), буд. 1 «а», був чотири рази доповнений новими складовими частинами.
Встановивши наведені обставини та врахувавши неможливість державної реєстрації права власності на гідротехнічні споруди, неможливість існування гідротехнічних споруд окремо від земельної ділянки, а також відсутність доказів набуття Приватним підприємством «Кагул» або Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» права власності або користування земельною ділянкою державної власності з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372, місцевий господарський суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав Одеської обласної державної адміністрації є задоволення вимоги про припинення володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» відповідними об`єктами, у зв`язку з чим позов прокурора задовольнив частково. 
У задоволенні позовних вимог про скасування рішень, визнання недійсним акта суд відмовив у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.
У задоволенні позовної вимоги прокурора про зобов`язання відповідача повернути державі в особі Одеської обласної державної адміністрації гідротехнічні споруди суд відмовив, оскільки такий спосіб захисту є неналежним, адже позов обґрунтований фактичним зайняттям відповідачами земельної ділянки державної власності, при цьому за відсутності в матеріалах справи доказів правомірності розташування гідротехнічних споруд на земельній ділянці, задоволення вимоги про їх повернення формально матиме наслідком легалізацію таких споруд.
Водночас суд відмовив у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» про застосування інституту позовної давності до позовних вимог прокурора з підстав того, що прокурором пред`явлено негаторний позов, який згідно з усталеною практикою Верховного Суду можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест»
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у даній справі скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову повністю відмовити.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вимоги прокурора про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності і державної реєстрації права з одночасним припиненням відповідного речового права є неефективним способом захисту прав держави, яка є власником спірного нерухомого майна, оскільки не дозволяють їй реалізувати свої права щодо такого майна. Належним способом захисту в такому випадку є вимоги про витребування спірного майна (віндикаційний позов). Крім того, скаржник зазначив, що судове рішення не забезпечує остаточного врегулювання спору і призводить до нових судових спорів, що може стати підставою для скасування такого рішення судом вищої інстанції.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури також не погодився з рішенням Господарського суду Одеської області від 17.09.2025, у зв`язку з чим подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним акту приймання-передачі, зобов`язання повернути гідротехнічні споруди скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначив, що:
-укладений між відповідачами акт приймання-передачі від 05.11.2020 нерухомого майна, який у подальшому став підставою для державної реєстрації за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» права власності на нерухоме майно, є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України, який підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки – факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно, а тому оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків у розумінні статті 16 Цивільного кодексу України;
-у випадку доведення позивачем відсутності підстав для державної реєстрації прав, на підставі якої відкрито відповідний розділ, зокрема у разі фактичної відсутності майна або державної реєстрації об`єктів, що взагалі не підлягають реєстрації як нерухоме майно, а також за відсутності такого майна в натурі, вимога про скасування державної реєстрації є самостійним способом захисту, прямо передбаченим статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та може розглядатися як ефективний спосіб захисту порушених прав;
-зважаючи на ту обставину, що спірні гідротехнічні споруди вибули із власності держави всупереч вимогам законодавства та волі держави в особі уповноважених органів управління цим державним майном, з метою його повернення у державну власність, наявні підстави для пред`явлення вимоги про зобов`язання повернути гідротехнічні споруди на користь держави в особі Одеської обласної державної адміністрації на підставі статей 216, 387, 388, 400, 1212 Цивільного кодексу України.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» подано представником скаржника 17.10.2025 через систему «Електронний суд», зареєстровано судом 17.10.2025 за вх.№4153/25.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/580/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
23.10.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури. Апеляційну скаргу зареєстровано судом 23.10.2025 за вх.№4250/25.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.10.2025 для розгляду скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна.
24.10.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25. Встановлено учасникам справи строк до 11.11.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 16.12.2025 об 11:00 год.
Іншою ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25 залишено без руху з підстав відсутності доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 27252,00 грн. Встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25. Встановлено учасникам справи строк до 25.11.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи.
Цією ж ухвалою апеляційного суду від 10.11.2025 апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25 об`єднано з апеляційним провадженням за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25. Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури вирішено розглядати одночасно з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» у судовому засіданні 16.12.2025 об 11:00 год.
Між тим, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, судове засідання у призначений день та час не відбулось, про що помічником складено відповідну довідку.
Після усунення обставин, які зумовили неможливість проведення судового засідання, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 вирішено розглянути апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» та заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк.
Крім того, цією ж ухвалою суду повідомлено учасників справи про те, що наступне судове засідання з розгляду апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» та заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25 відбудеться 10.02.2026 о 12:00 год, а також про місце його проведення.
Ухвалою суду від 26.01.2026 виправлено описку, допущену в резолютивній частині ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі №916/580/25, замінивши слова « 10.02.2026 о 12:00 год.» на слова « 09.02.2026 об 11:00 год».
З огляду на неявку в судове засідання 09.02.2026 Приватного підприємства «Кагул», стосовно якого були відсутні відомості щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, протокольною ухвалою відкладено розгляд справи №916/580/25 на 16.03.2026 о 14:00 год.
Між тим, у зв`язку з неможливістю встановлення з`єднання та відсутністю доступу до сайту підсистеми ВКЗ (https://vkz.court.gov.ua/) через мережу інтернет, судове засідання 16.03.2026 по вказаній справі не відбулось.
Після усунення обставин, які зумовили неможливість проведення судового засідання, ухвалою суду від 16.03.2026 повідомлено учасників справи про те, що наступне судове засідання у справі №916/580/25 відбудеться 13.04.2026 о 10:30 год, а також про місце його проведення.
У судовому засіданні, яке за клопотанням Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» проводилось у режимі відеоконференції, представники скаржників надали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.
Приватне підприємство «Кагул», яким не було виконано обов`язку щодо реєстрації Електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», жодного разу в судові засідання не з`явилось, про причини неявки суд не повідомляло. 
При цьому Приватне підприємство «Кагул» повідомлялось про розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції шляхом направлення відповідних ухвал суду за його місцезнаходженням: 68831, Одеська область, Ізмаїльський район, с. Орлівка, вул. Дружби, 1А, яка зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак поштові відправлення повертались до Південно-західного апеляційного господарського суду оператором поштового зв`язку з довідкою: «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Порядок вручення судових рішень визначено у статті 242 Господарського процесуального кодексу України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з положеннями частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2023 №1071), і які регулюють відносини між ними, надалі - Правила надання послуг поштового зв`язку.
За приписами підпункту 13 пункту 2, пункту 15 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення. Рекомендовані (реєстровані) листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з повідомленням про їх вручення згідно із законодавством.
Адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу шляхом надсилання текстового повідомлення з використанням технічних засобів оператора поштового зв`язку, повідомленням, що підтримується засобами Інтернету, або повідомленням у паперовій формі за встановленою оператором поштового зв`язку формою (пункт 18 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді текстового повідомлення за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а в разі відсутності номера телефону мобільного зв`язку - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланка повідомлення про надходження поштового відправлення або в інший спосіб, встановлений оператором поштового зв`язку (пункт 73 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Пунктом 83 Правил надання послуг поштового зв`язку визначено, що рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання поштових відправлень, під розпис. У разі відсутності адресата (одержувача) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується його підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
Колегія суддів звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
Колегія суддів також зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено визначення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників справи, наявними в матеріалах справи. Якщо ж фактичне місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників справи, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вжив належних та необхідних заходів для повідомлення відповідача про наявне судове провадження щодо нього, направляючи рекомендованою кореспонденцією відповідні ухвали за адресою, наявною у Єдиному демографічному реєстрі.
Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження порушення оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів дійшла висновку, що в силу приписів пункту 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України відповідні ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду у даній справі, якими Приватне підприємство «Кагул» повідомлялося про дату, час та місце проведення судових засідань, вважаються врученими цьому відповідачу у дати проставлення оператором поштового зв`язку у довідках про причини повернення відмітки про відсутність адресата.
Одеська обласна державна адміністрація не скористалася своїм процесуальним правом щодо подання відзиву на апеляційні скарги прокурора та відповідача, а також не реалізувала своє право участі у судовому засіданні апеляційної інстанції, про дату, час та місце проведення якого була повідомлена належним чином.
Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь у судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.
Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційних скарга, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника позивача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши представників скаржників, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне. 
Фактичні обставини справи
На підставі рішення Виконкому Одеської обласної ради депутатів трудящих від 25.08.1967 №598 передано в постійне користування Ізмаїльському рибзаводові 420 га боліт рибколгоспу ім.Чапаєва під будівництво нагульних ставків.
21.11.1991 Виконавчим комітетом Ренійської районної ради народних депутатів Одеської області прийнято рішення №242, яким земельна ділянка ставкового господарства загальною площею 420 га закріплена за рибколгоспом ім. П.П. Шмідта замість Ізмаїльського рибзаводу.
У 1997 році рибогосподарсько-аграрному колективному підприємству ім. П. Шмідта на підставі рішення Ренійської районної ради народних депутатів від 27.07.1997 за №104 було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 420,00 га для риборозведення. 
04.04.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю імені П. Шмідта, рибних, приватно-орендних та агропромислових господарств в особі директора цього товариства Матуляка В.В. (надалі - продавець) та Приватним підприємством «Кагул» в особі директора Кульчицького О.А. (надалі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до пункту 1 якого продавець продав, а покупець купив нежитлове домоволодіння, яке знаходиться за адресою: Одеська область, Ренійський район, село Орлівка, вул. Кутузова, №1 «а», та складається в цілому з літ. «А» - основна будівля, літ. «Б», «Г» - господарські блоки, літ. «В», «Ж» - гаражі, літ. «Д» - сарай-насосна, літ. «Є» - сарай, літ. «З» - сторожка, літ. «І», «М» - вбиральні, літ. «К» - кухня, літ. «Л» - склад, загальною площею 1092,50 кв.м, та незакінчене будівництво, площею 109,00 кв.м. Земельна ділянка загальною площею 0,1093 га (з них під будівлями та спорудами – 0,1093 га), на якій розташоване домоволодіння, за довідкою №107, наданою Ренійським районним відділом земельних ресурсів Одеської області 04.04.2006, відповідно до земельно-кадастрових документів, станом на 01.01.2006 за продавцем не реєструвалася, у встановленому законом порядку ніким не оформлена, не приватизована і є державною власністю. 
Також згідно із пунктом 1 договору купівлі-продажу від 04.04.2006 зазначене у договорі нежитлове домоволодіння належить продавцю на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 25.11.2005 у справі №30/425-05-10320, зареєстроване у Ренійському бюро технічної інвентаризації 09.12.2005, у електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 13136058, номер запису 109 у книзі №2 Ренійського БТІ.
Вказаний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Ренійського районного нотаріального округу Одеської області 04.04.2006, зареєстровано в реєстрі за №857. 
19.04.2006 Ренійським бюро технічної інвентаризації було проведено державну реєстрацію права власності Приватного підприємства «Кагул» на домоволодіння, що підтверджується витягом №10438777. 
05.06.2006 Ренійською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження №337/А-2006 «Про передачу земельної ділянки приватному підприємству «Кагул» в довгострокову оренду, терміном на 25 років для риборозведення», згідно з яким Приватному підприємству «Кагул» для риборозведення було передано в оренду терміном на 25 років земельну ділянку, площею 420 га, яка складається: з відкритих земель із незначним рослинним покровом - 2,75 га, під господарськими будівлями і спорудами - 1,87 га, забудованих земель (під гідротехнічними спорудами) - 15,75 га, внутрішніх вод (ставки) - 399,66 га, розміщеної на території Орлівської сільської ради (за межами населеного пункту). 
06.06.2006 на виконання вищезазначеного розпорядження між Ренійською райдержадміністрацією (орендодавцем) та Приватним підприємством «Кагул» (орендарем) укладено договір оренди землі, за умовами якого в оренду передана земельна ділянка, загальною площею 420,0017 га, з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372, яка знаходиться на землях Орлівської сільради, для риборозведення строком на 25 років. Додатковою угодою від 03.09.2010 до зазначеного договору сторонами були внесені зміни. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.04.2014 у справі №916/534/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.06.2014, позовні вимоги прокурора Ренійського району Одеської області в інтересах держави в особі Ренійської районної державної адміністрації Одеської області до Приватного підприємства «Кагул» було задоволено, розірвано договір оренди земельної ділянки від 06.06.2006 та зобов`язано відповідача звільнити земельну ділянку, яка розташована на землях Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області (за межами населеного пункту), загальною площею 420,0017 га, за виключенням земельної ділянки площею 0,1093 га, на якій розташовано домоволодіння за адресою: Одеська обл., Ренійський р-н, с. Орлівка, вул. Кутузова, 1-а, яке належить Приватному підприємству «Кагул» на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2006, реєстраційний номер 857.
09.06.2015 до Державного реєстру речових прав було внесено запис про проведення державної реєстрації припинення права оренди Приватного підприємства «Кагул» земельної ділянки з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372 на підставі договору оренди землі від 06.06.2006, укладеного між Приватним підприємством «Кагул» та Ренійською районною державною адміністрацією, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №410539913 від 30.01.2025. 
01.11.2017 державним реєстратором Комунального підприємства «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради» Антоненко Оксаною Сергіївною на підставі рішення від 07.11.2017 №37991018 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) було проведено державну реєстрацію права власності Приватного підприємства «Кагул» на нежитлове домоволодіння, загальною площею 1092,5 кв.м, за адресою: Одеська обл., Ренійський р., с. Орлівка. вулиця Дружби (вулиця Кутузова), будинок 1 «а», в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджується витягом №102923922 від 07.11.2017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400672851241, номер відомостей про речове право 23232628). 
В якості підстави виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 04.04.2006 №857.
При цьому під час вказаної реєстрації було доповнено склад нерухомого майна об`єктами, які відповідно до договору купівлі-продажу від 04.04.2006 №857 Приватним підприємством «Кагул» у власність не набувались, а саме: штучні ставки – І, мостіння – II, огорожа - №1.
Відомості про зміну складових об`єкта нерухомого майна – нежитлового домоволодіння, загальною площею 1092,5 кв.м, розташованого за адресою: Одеська обл., Ренійський р., с. Орлівка, вулиця Дружби (вулиця Кутузова), будинок 1 «а», також були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Ренійської міської ради Осадчої Олени Миколаївни від 23.04.2018 №40752637, яким виключено зі складових частин об`єкта штучні ставки, І, та доповнено об`єкт нерухомого майна наступними складовими частинами: рибоуловітель, І, загальною площею 782 кв.м, дамби, II, довжиною 16258 м, шлюз 1-4, довжиною 5,6 м. 
В якості підстави внесення змін до розділу зазначено договір купівлі-продажу від 04.04.2006 №857, технічний паспорт, виготовлений 11.04.2018 ФОП Гродецькою О.С.
Вказана обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №410523338 від 30.01.2025.
30.09.2020 загальними зборами Приватного підприємства «Кагул» були прийняті рішення, оформлені протоколом №04/2020, про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» та передачу до статутного капіталу цього товариства нежитлового домоволодіння, загальною площею 1092,5 кв.м, розташованого за адресою: Одеська обл., Ренійський р., с. Орлівка, вулиця Дружби (вулиця Кутузова), будинок 1 «а». 
05.10.2020 загальними зборами засновника Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» були прийняті рішення, оформлені протоколом №01/10-2020, про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест», визначення видів його діяльності, формування статутного капіталу шляхом внесення учасником належного йому на праві власності майна, а саме: нежитлового домоволодіння, загальною площею 1092,5 кв.м, розташованого за адресою: Одеська обл., Ренійський р., с. Орлівка, вулиця Дружби (вулиця Кутузова), будинок 1 «а», що складається із: основної будівлі літ. «А», господарського блоку літ. «Б», «Г»; гаражу «В», «Ж»; насосної літ. «Д»; сараю літ. «Є»; сторожки літ. «З»; вбиральні літ. «І», «М»; кухні літ. «К»; веранди літ. «А»; складу літ. «Л»; рибоуловителю І; гідротехнічних споруд II, довжиною 16258 м, шлюзів 5,60 м, огорожі.
05.11.2020 між Приватним підприємством «Кагул» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» було підписано акт приймання-передачі нерухомого майна (як внеску до статутного капіталу), посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Гіренком М.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2437, 2437, про передачу нерухомого майна у вигляді нежитлового домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест».
На підставі вказаного акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.11.2020 та протоколу загальних зборів Приватного підприємства «Кагул» №04/2020 від 30.09.2020 рішенням державного реєстратора Ренійської районної державної адміністрації Федотова Юрія Федоровича від 11.11.2020 №55075369 проведено державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» на вказані вище об`єкти нерухомого майна, що вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №232005162 від 11.11.2020.
Рішенням державного реєстратора Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області Єрошенка Олександра Борисовича від 17.09.2021 №60438384 на підставі технічного паспорта, виготовленого 12.07.2021 ФОП Кудлач А.В., до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про зміну складових об`єкта нерухомого майна шляхом доповнення його складових рибозахисною гідротехнічною спорудою ІII-ІV. 
Слід зазначити, що в матеріалах справи наявні технічні паспорти на нежитлове домоволодіння, виготовлені станом на 28.10.2017, 11.04.2018 та 12.07.2021, на підставі яких до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносилися зміни про склад нерухомого майна новими об`єктами. 
Таким чином, внаслідок проведення наведених вище реєстраційних дій за Приватним підприємством «Кагул», а в подальшому – за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» зареєстровано на праві власності такі об`єкти: рибоуловітель, І, загальною площею 782 кв.м, дамби, II, довжиною 16258 м, шлюз 1-4, довжиною 5,6 м, рибозахисну гідротехнічну споруду ІII-ІV.
Також з матеріалів справи вбачається, що згідно відомостей з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, сформованих станом на 19.05.2021, земельна ділянка з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372 віднесена до земель водного фонду, вид використання – для риборозведення, форма власності – державна власність.
Поряд з цим слід зазначити, що Указом Президента України «Про території та об`єкти природно-заповідного фонду загальнодержавного значення» від 10.09.2019 №679/2019 було оголошено погоджені в установленому порядку території та об`єкти природно-заповідного фонду заказниками загальнодержавного значення згідно з переліком, до якого включено ландшафтний заказник «Озеро Кагул» в Одеській області, площею 1411 гектарів земель державної власності, у тому числі земель запасу сільськогосподарського призначення та водного фонду, які розташовані за межами сіл Орлівка, Нагірне та міста Рені.
Наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України №75 від 07.02.2020 затверджено Положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Озеро Кагул» (надалі – Положення).
Відповідно до пунктів 1.2. – 1.4. Положення заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Заказник загальною площею 1411 га розташований на території Ренійського району Одеської області на землях, що перебувають у державній власності, які не надані у власність або користування. Забезпечення режиму охорони та збереження території заказника покладається на Ренійську районну державну адміністрацію Одеської області з оформленням в установленому порядку охоронного зобов`язання щодо додержання встановленого режиму території заказника.
Пунктом 3.1. Положення визначено, що відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на території заказника забороняється будь-яка діяльність, що суперечить меті та завданням заказника, передбаченим цим Положенням, і загрожує збереженню природного комплексу, зокрема: будь-яке будівництво, що може негативно вплинути на зміну характеру місцевості, ландшафтів і не пов`язане з охороною території заказника; надання земельних ділянок під забудову, в оренду чи у господарське використання.
В матеріалах справи наявна картосхема до матеріалів створення ландшафтного заказника «Озеро Кагул» площею 1411 гектарів на території Ренійського району Одеської області, погоджена в.о. голови Одеської обласної державної адміністрації. 
За результатами розгляду заяви Приватного підприємства «Кагул» від 21.01.2021 №18 щодо надання в оренду земельної ділянки водного фонду загальною площею 420,0017 га (кадастровий номер 5124183600:01:006:0372), розташованої на території Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області (за межами населеного пункту, листом від 02.03.2021 Одеська обласна державна адміністрація повідомила про можливість набуття права оренди земельної ділянки водного фонду лише на конкурентних засадах (земельних торгах). Водночас перебування земельної ділянки загальною площею 420,0017 га (кадастровий номер 5124183600:01:006:0372) в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Озеро Кагул», створеного Указом Президента України «Про території та об`єкти природно-заповідного фонду загальнодержавного значення» від 10.09.2019 №679/2019, має наслідком неможливість надання земельної ділянки під забудову, в оренду або у господарське використання. 
Позиція суду апеляційної інстанції
Щодо представництва прокурором інтересів держави в суді
У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).
Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
За умовами частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом.
Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. 
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь («активна» чи «пасивна») прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі «Мартіні проти Франції»). 
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі «Кресс проти Франції»). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує «справедливої рівноваги сторін»: кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі «Івон проти Франції», рішення у справі «Нідерест-Хубер проти Швейцарії»).
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії»).
Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Визначальним для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках – прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України «Про прокуратуру», полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час, відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.
Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.
За статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Згідно із статтею 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.
Статтею 316 Цивільного кодексу України унормовано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
За обставинами цієї справи земельна ділянка з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372 згідно відомостей з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, сформованих станом на 19.05.2021, віднесена до земель державної власності.
Указом Президента України «Про території та об`єкти природно-заповідного фонду загальнодержавного значення» від 10.09.2019 №679/2019 було оголошено погоджені в установленому порядку території та об`єкти природно-заповідного фонду заказниками загальнодержавного значення згідно з переліком, до якого було включено ландшафтний заказник «Озеро Кагул» в Одеській області площею 1411 гектарів земель державної власності, у тому числі земель запасу сільськогосподарського призначення та водного фонду, які розташовані за межами сіл Орлівка, Нагірне та міста Рені.
Зі змісту листа Одеської обласної державної адміністрації від 02.03.2021 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372 включена до ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Озеро Кагул».
Враховуючи викладене, земельна ділянка з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372, яка віднесена до земель державної власності, наразі включена до ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Озеро Кагул».
Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів визначає Закон України «Про природно-заповідний фонд України» від 16.06.1992 №2456-XII.
Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» уповноваженими органами державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.
Частиною першою статті 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.
Завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них (частина перша статті 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).
Відповідно до пункту 3.1. Положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Озеро Кагул», затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України №75 від 07.02.2020, на території заказника забороняється будь-яка діяльність, що суперечить меті та завданням заказника, передбаченим цим Положенням, і загрожує збереженню природного комплексу, у тому числі надання земельних ділянок під забудову, в оренду чи у господарське використання.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
До відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля (стаття 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).
В управлінні відповідних місцевих державних адміністрацій перебувають об`єкти державної власності, передані їм в установленому законом порядку (частина перша статті 15 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).
До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (пункт «а» частини першої статті 17 Земельного кодексу України).
Віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу (частина друга статті 20 Земельного кодексу України). 
Частиною п`ятою статті 122 Земельного кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
З урахуванням викладеного, органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, є Одеська обласна державна адміністрація.
Одеська обласна прокуратура звернулася до Одеської обласної державної адміністрації з листом від 10.09.2024 №12-1130ВИХ-24, у якому повідомила, що після набуття Приватним «Кагул» права власності на нерухоме майно у 2005 році до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у 2017 році було безпідставно внесено відомості про склад нерухомого майна, якими доповнено таким об`єктом як штучні ставки, І; у 2018 році доповнено склад нерухомого майна такими об`єктами як рибоуловітель, І, загальною площею 782 кв.м., дамби, II довжиною 16258 м, шлюз 1-4 довжиною 5,6 м. Після проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» склад нерухомого майна у 2021 році було доповнено новою складовою частиною - рибозахисна гідротехнічна споруда, III-IV. Проте документи, надані Приватним підприємством «Кагул», Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» для державної реєстрації права власності, не містять жодних даних, які б підтверджували наявність у вказаних юридичних осіб права власності на гідротехнічні споруди. 
Посилаючись на викладені обставини, Одеська обласна прокуратура, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави у суді, керуючись статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», просила повідомити про вжиті заходи реагування з метою захисту прав держави на земельну ділянку.
Листом від 18.09.2024 Одеська обласна державна адміністрація повідомила про відсутність інформації щодо порушення чинного законодавства, про які зазначено у листі Одеської обласної прокуратури від 10.09.2024, а також невжиття будь-яких заходів реагування.
Таким чином, не дивлячись на наявність повноважень, наділених законодавцем з метою захисту інтересів держави, обізнаність про виявлені порушення законодавства обласною державною адміністрацією не вжито заходів щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», заступником керівника Одеської обласної прокуратури направлено Одеській обласній державній адміністрації повідомлення від 10.02.2025 №12-213ВИХ-25 про пред`явлення відповідного позову до суду про скасування рішень державних реєстраторів, визнання недійсним акту приймання-передачі, припинення володіння правом власності, зобов`язання повернути гідротехнічні споруди.
Враховуючи наділення обласних державних адміністрацій повноваженнями у галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду, відсутність, в даному випадку у районної державної адміністрації повноважень на передачу земельної ділянки з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372 у користування для ведення водного господарства у зв`язку із забороною такої діяльності на території заказника загальнодержавного значення «Озеро Кагул», господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пред`явлення даного позову в інтересах особи, яка має повноваження на розпорядження земельною ділянкою державної власності, тобто належного позивача.
З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом – позивачем протягом розумного строку після того, як йому достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів держави, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, незвернення останнього самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави, колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.
Щодо суті спору
Предметом заявлених прокурором позовних вимог є вимоги в інтересах Одеської обласної державної адміністрації до відповідачів про скасування рішень, визнання недійсним акта, припинення володіння та зобов`язання повернути майно. Прокурор стверджує про проведення державної реєстрації права власності відповідачів на гідротехнічні споруди, які знаходяться на земельній ділянці водного фонду державної власності в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Озеро Кагул», за відсутності передбачених законом підстав, в результаті чого були порушені права держави на земельну ділянку водного фонду.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги прокурора та ухвалюючи рішення про припинення володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» рибоуловітелем І, загальною площею 782 кв.м, дамбою, II довжиною 16258 м, рибозахисними гідротехнічними спорудами, ІII-ІV, шлюзами 1-4 довжиною 5,6 м, виходив з того, що: гідротехнічна споруда є річчю, призначеною для обслуговування іншої (головної) речі (земельної ділянки) і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю (частина перша статті 186 Цивільного кодексу України); приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина друга статті 186 Цивільного кодексу України); право власності на гідротехнічну споруду не може бути зареєстроване ні за ким, оскільки гідротехнічна споруда як окремий об`єкт права власності насправді не існує. 
Відтак, дійшовши висновку про неможливість державної реєстрації права власності на гідротехнічні споруди, неможливість існування гідротехнічних споруд окремо від земельної ділянки, а також відсутність доказів набуття Приватним підприємством «Кагул» або Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» права власності або користування земельною ділянкою державної власності з кадастровим номером 5124183600:01:006:0372, суд першої інстанції зазначив, що належним способом захисту прав Одеської обласної державної адміністрації є задоволення вимоги про припинення володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» відповідними об`єктами. 
При цьому у задоволенні вимог про скасування рішень, визнання недійсним акта місцевий господарський суд відмовив у зв`язку з обранням неналежного способу захисту.
Господарський суд Одеської області також дійшов висновку, що належним способом захисту прав Одеської обласної державної адміністрації на земельну ділянку можуть бути вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку, про знесення самочинно збудованих об`єктів тощо, тобто пред`явлення вимог, задоволення яких матиме наслідком відновлення права на землю.
За даних обставин справи, місцевий господарський суд вказав, що обраний прокурором спосіб захисту у вигляді зобов`язання відповідача повернути державі в особі Одеської обласної державної адміністрації гідротехнічні споруди є неналежним, оскільки позов обґрунтований фактичним зайняттям відповідачами земельної ділянки державної власності. 
Суд першої інстанції зазначив про відсутність в матеріалах справи доказів правомірності розташування гідротехнічних споруд на земельній ділянці, а, отже, задоволення вимоги про їх повернення формально матиме наслідком легалізацію таких споруд.
За викладених обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог прокурора в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» повернути відповідні об`єкти. 
Колегія суддів частково не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
До таких речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення - житлові будинки, будівлі, споруди тощо (частина перша статті 181 Цивільного кодексу України).
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
Колегія суддів зазначає, що нормативно-правове регулювання містить різні семантично схожі визначення терміну «споруда».
За Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - ДК 018-2000) споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельномонтажних робіт.
У чинному з 01.01.2024 Класифікаторі будівель і споруд НК 018:2023, затвердженому наказом Міністерства економіки України від 16.05.2023 №3573 (далі - НК 018:2023), використовуються терміни, визначені Європейським класифікатором типів споруд, а саме: споруди - структури, пов`язані із землею, які створені з будівельних матеріалів і комплектуючих та/або для яких виконуються будівельні роботи.
Також Національний стандарт №2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 №1442, містить положення про те, що споруди - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій (дамби, тонелі, естакади, мости тощо).
Термін «гідротехнічні споруди» вживається у Додатку А до ДБН В.2.4-3:2010 «Гідротехнічні, енергетичні та меліоративні системи і споруди, підземні гірничі виробки. Гідротехнічні споруди. Основні положення» (далі - ДБН В.2.4-3:2010). Це споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також для захисту від шкідливого впливу вод.
Схожий термін використано у пункті 1.3. Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України від 03.04.2012 №661 (далі - Правила №661): гідротехнічна споруда - інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.
У ДК 018-2000 серед видів споруд також виділяються інженерні споруди - це об`ємні, площинні або лінійні наземні, надземні або підземні будівельні системи, що складаються з несучих та в окремих випадках огороджувальних конструкцій і призначені для виконання виробничих процесів різних видів, розміщення устаткування, матеріалів та виробів, для тимчасового перебування і пересування людей, транспортних засобів, вантажів, переміщення рідких та газоподібних продуктів та т. ін.
Як зазначено у ДК 018-2000, інженерні споруди класифікуються в основному за інженерним задумом, що визначається цільовим призначенням об`єкта. До інженерних споруд відносяться: транспортні споруди (залізниці, шосейні дороги, злітно-посадкові смуги, мости, естакади тощо), трубопроводи та комунікації, дамби, комплексні промислові споруди, спортивні та розважальні споруди та т. ін.
Таким чином, термін «гідротехнічна споруда» пов`язаний з конкретним функціональним об`єктом (конструкцією), є узагальнюючою назвою споруд, що використовуються на водних ресурсах.
У свою чергу, рибоуловітель, дамби, рибозахисні гідротехнічні споруди, шлюзи не належать до будівель та приміщень, проте за інженерним задумом розміщуються на земельній ділянці, призначені для спеціальних технічних функцій, пов`язаних з використовуванням водних ресурсів.
Як зазначалось, частиною першою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначається необхідність державної реєстрації споруд, а також їх окремих частин.
Однак виключенням є споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, перелічені у частині четвертій статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, за змістом цієї норми, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.
Поряд з цим, слід зазначити, що приписами статті 1 Закону України «Про аквакультуру» унормовано, що гідротехнічні споруди для цілей аквакультури – об`єкти нерухомого майна державної або комунальної власності або власник яких невідомий чи його неможливо встановити на підставі даних, документів та/або інформації з відповідних державних реєстрів (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод та розташовані на водних об`єктах, наданих у користування на умовах оренди для цілей аквакультури. Гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми – об`єкти нерухомого майна державної власності (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування).
З урахуванням викладеного, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рибоуловітель, дамби, рибозахисні гідротехнічні споруди, шлюзи, як інженерні (гідротехнічні) споруди, не є частиною чи приналежністю головної речі, не включені до переліку споруд, передбачених частиною четвертою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому вказані споруди належать до нерухомого майна та підлягають державній реєстрації.
Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 Цивільного кодексу України).
Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України. Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (частина перша статті 375 Цивільного кодексу України).
Стаття 375 Цивільного кодексу України врегульовує право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Статтею 331 Цивільного кодексу України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї норми право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 Цивільного кодексу України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Виходячи зі змісту частини першої статті 376 Цивільного кодексу України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку.
Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 Земельного кодексу України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.
Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.
Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику.
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою - шостою статті 376 Цивільного кодексу України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що стаття 376 Цивільного кодексу України розташована у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на земельну ділянку.
У постанові від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самочинне будівництво як майно має визначений правилами статті 376 Цивільного кодексу України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом.
За умови дотримання чіткого алгоритму дій, передбаченого у статті 376 Цивільного кодексу України, претендувати на отримання самочинно збудованого майна у власність може як особа, яка його побудувала, так і власник земельної ділянки, на якій воно споруджено. Такий висновок сформульовано у пункті 110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22.
З огляду на викладене, самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
Прокурор у цій справі заявив позовні вимоги про скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним акта приймання-передачі спірних споруд у якості внеску (частки) для формування статутного капіталу, припинення володіння на спірні гідротехнічні та зобов`язання повернути майно.
За обставинами цієї справи, державна реєстрація права власності за Приватним підприємством «Кагул» у 2017 році на штучні ставки, І, а подальшому - на інші складові частини об`єкта нерухомого майна (рибоуловітель, І, загальною площею 782 кв.м, дамби, II, довжиною 16258 м, шлюз 1-4, довжиною 5,6 м) у 2018 році була проведена за відсутності передбачених законом підстав, оскільки докази введення зазначених об`єктів в експлуатацію або набуття об`єктів у власність на підставі правочинів у матеріалах справи відсутні. Таким чином, правова підстава для проведення державної реєстрації права власності відсутня.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності правових підстав для доповнення новими складовими частинами об`єкта нерухомого майна (рибозахисною гідротехнічною спорудою ІII-ІV) після передання нерухомого майна у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест». 
З огляду на викладене, за відсутності передбачених законом підстав об`єкт нерухомого майна за адресою: Одеська область, Ренійський район, с. Орлівка, вул. Дружби (Кутузова), буд. 1 «а», був доповнений новими складовими частинами. 
У постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Реєстру.
До інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності. Самостійного значення для виникнення права власності факт державної реєстрації не має.
Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, а державна реєстрація визначає лише момент, з якого право власності може виникнути за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
У постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18(914/608/20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123).
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
Повноцінне здійснення прав на нерухоме майно неможливе без державної реєстрації з огляду на те, що вона є завершальним етапом набуття повного обсягу речових прав. Однак сама по собі державна реєстрація речових прав не захищає учасників цивільних відносин від порушень права власності та інших речових прав.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При цьому суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №334/3161/17).
Способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Частинами третьою – п`ятою статті 376 Цивільного кодексу України, відповідно, встановлено таке. Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 Цивільного кодексу України), або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 Цивільного кодексу України).
При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, пункти 53-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №680/214/16-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №923/196/20).
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi №916/1174/22).
Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що у справі, яка розглядається, належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єктів самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України.
Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача. Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі №925/642/19 (пункт 52), від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (пункт 5.13)].
Отже, прокурором при зверненні з даним позовом про скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним акта приймання-передачі спірних споруд у якості внеску (частки) для формування статутного капіталу, припинення володіння на спірні гідротехнічні та зобов`язання повернути майно обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Дійшовши цього висновку, суд апеляційної інстанції не надає детальної відповіді на кожний аргумент, наведений в апеляційних скаргах.
Стосовно зробленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай Акваінвест» заяви про застосування інституту позовної давності до позовних вимог прокурора колегія суддів зазначає, що так як суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, а у справі, що переглядається, в позові слід відмовити у повному обсязі з огляду на неналежний спосіб захисту, питання застосування позовної давності у цій справі колегія суддів не розглядає. 
Висновки суду апеляційної інстанції
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест», скасування рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25 з підстав неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Розподіл судових витрат
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест», витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, витрати зі сплати судового збору за подання Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» апеляційної скарги та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги заступником керівника Одеської обласної прокуратури відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Одеську обласну прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 277, 281 - 284 ГПК України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» задовольнити.
2.Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.
3.Рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2025 у справі №916/580/25 скасувати, в позові відмовити.
4.Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай акваінвест» витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи у розмірі 4542,80 грн.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 20.04.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя О.Ю. Аленін