Справа № 466/12703/23 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О. І. 
Провадження № 22-ц/811/4089/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача Міністерства юстиції України Зубко С.В., представника відповідача Дніпровського МУ МЮУ Стельмаха І.В.
розглянувши у відкритому судовому засідання в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Орел Людмили Василівни на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2025 року в складі судді Єзерського Р.Б. в справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), назва якого змінена на Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, про зняття арешту з майна,-
встановив:
У листопаді 2023 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідачів Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зняття арешту з майна, просила зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_3 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника №16375 від 10.04.2012 Відділу державної виконавчої служби Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополя, державним виконавцем Гросс К.В., зареєстрований 11.04.2012 за № 12385176 Кримською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
Вимоги обгрунтовувала тим, що у липні 2022 року в ході нотаріального посвідчення правочину з купівлі-продажу квартири, загальною площею 40,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та групи нежитлових приміщень (комори) №15 і підвалу за цією ж адресою, від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Бородіна Ю.Ю. дізналась, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта є наявні відомості про арешт нерухомого майна позивачки за реєстраційним номером 12385176, зареєстрований 11.04.2012 реєстратором: Кримська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (м. Севастополь), 99011 м. Севастополь, вул. Луначарського, 9. 
Підставою для обтяження зазначено – постанову про арешт майна боржника, 16375, 10.04.2012, ВДВС Гагарінського РУЮ, м. Севастополь, державний виконавець Гросс К.В. Об`єкт обтяження: усе нерухоме майно. Обтяжувач: Відділ державної виконавчої служби Гагарінського районного управління юстиції міста Севастополь, код:35052665, 99038, м. Севастополь, пр-т Жовтневої Революції, 8. Заявник: Відділ державної виконавчої служби Гагарінського районного управління юстиції міста Севастополь, код: 35052665, 99038, м. Севастополь, пр-т Жовтневої Революції, 8.
При цьому, згідно із відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна неможливо ідентифікувати у межах якого виконавчого провадження та/або на підставі якого виконавчого документа накладено арешт на усе нерухоме майно позивача.
Згідно із інформацією з Єдиного реєстру боржників, стосовно ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) будь-яка інформація відсутня.
Наявність у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про накладення арешту на нерухоме майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном. Просила позов задовольнити.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17.11.2025 позовні вимоги ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зняття арешту з майна - задоволено повністю.
Знято арешт з нерухомого майна ОСОБА_3 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника №16375 від 10.04.2012 року Відділу державної виконавчої служби Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополя, державним виконавцем Гросс К.В., зареєстрований 11.04.2012 року за № 12385176 Кримською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
22.11.2025 через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла заява представника позивачки ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору. До заяви додано договір про надання правничої (правової) допомоги №03/11 від 03.11.2023, укладений між ОСОБА_2 , з однієї сторони та адвокатом Орел Людмилою Василівною, з другої сторони; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 22.11.2023 на загальну суму 7750 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 7750 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 05.03.2025 на загальну суму 5185 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 5185 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 08.04.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 08.05.2025 на загальну суму 5120 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 5120 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 19.06.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 03.10.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 27.10.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 17.11.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Додаткову угоду №2 до договору №3/11 про надання правничої (правової) допомоги від 25.01.2025, укладену між ОСОБА_2 , з однієї сторони та адвокатом Орел Людмилою Василівною, з другої сторони; ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 адвокатом Орел Людмилою Василівною серії ВА №1067215 від 27.11.2023. Просила заяву задовольнити.
Оскаржуваним додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2025 року заяву представника позивача Орел Людмили Василівни про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору з розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зняття арешту з майна - задоволено частково.
Стягнуто у рівних частинах за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, витрати на професійну правничу допомогу у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зняття арешту з майна, у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.
Стягнуто у рівних частинах за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) - судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн., 60 коп.
Додаткове рішення оскаржила представник позивачки ОСОБА_2 – адвокат Орел Л.В., не погоджується з таким, вважає необгрунтованим, безпідставним і таким, що підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції.
На думку апелянта, витрати позивачки на правничу (правову) допомогу у розмірі 30855,00 грн. є співмірними із предметом позову, часом, витраченим адвокатом для надання правничої допомоги та обсягом роботи, які виконано протягом двох років розгляду вказаної справи у суді першої інстанції.
При цьому, суд першої інстанції при ухваленні додаткового рішення у справі №466/12703/25 порушив норми процесуального права, неповно з`ясував усі обставини справи, що призвели до витрат позивачки на надання правничої (правової) допомоги, суд вирішив питання про зменшення суми витрат на правничу(правову) допомогу з власної ініціативи без наявності відповідних обгрунтованих заперечень відповідачів.
Згідно із умовами п.1 Додатку №2 до Договору про надання правничої (правової) Допомоги від 03.11.2023 №03/11 «Акт погодження вартості послуг адвоката», Сторони визначили, що гонорар Адвоката визначається за цінами наведеними у п.2 без врахування фактичних витрат за надання правничої(правової)допомоги, а саме: за надання консультацій, підготовку адвокатського запиту – 750,00 грн.; підготовка позовної заяви, скарги, клопотання ціна буде визначатися виходячи із кількості годин, які витрачено Адвокатом на підготовку процесуального документа. Вартість 1 (однієї) години становить 750,00 грн. представництво Клієнта у судовому засіданні – 2000,00 грн. за судовез асідання.
У подальшому сторонами також укладено Додаткову угоду №2 до Договору про надання правничої (правової) допомоги №03/11 від 03.11.2023.
Факт надання правничої (правової) допомоги підтверджується Актом про надання послуг.
Внаслідок розгляду справи №466/12703/23, який тривав 2 роки (ухвала про відкриття провадження у справі №466/12703/23 від 30.11.2023) загальний розмір витрат за надання правничої (правової) допомоги склав – 30850,00 грн., сплата яких підтверджується відповідними платіжними інструкціями.
Звертає увагу, що арешт на усе нерухоме майно був накладений без наявності правомірних підстав, за відсутності відкритого виконавчого провадження, спростування відповідних обставин потребувало витребування значної кількості доказів та проведення багатьох засідань суду для доведення обгрунтованості позовних вимог перед судом. 
Також адвокатом забезпечено участь в усіх засіданнях Шевченківського районного суду м. Львова. 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу на загальну суму 30850,00 грн. вказав, що адвокат Орел Л.В., будучи представником позивачки, приймала участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції.
Участь представника у засіданнях суду, які проводяться в режимі відеоконференцзв`язку не спростовує сам факт надання правничої (правової) допомоги, а надає лише можливість Сторонам справи брати участь у засіданнях суду дистанційно з метою скорочення додаткових витрат Сторін для прибуття до зали суду, а тим більше у період введення в Україні воєнного стану.
Участь адвоката у засіданнях суду в режимі відеоконференцзв`язку потребує, як підготовки до засідань суду в такому режимі, так і витрат часу адвоката на такі судові засідання.
Вважає, що вище наведені обгрунтування суду першої інстанції щодо задоволення вимог позивача про стягнення правничої (правової) допомоги лише на суму 3000,00 грн. заслуговують на критичне ставлення до них судом апеляційної інстанції.
У Рішенні Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (справа про право на правову допомогу) зазначено: «Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. 
Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Така позиція висловлена у постанові КЦС ВП від 13.03.2025 у справі №275/150/22.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно і необгруновано зменшив витрати на правничу (правову) допомогу які підлягають стягненню з відповідачів. 
Просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2025 рокув частині стягнення у рівних частинах за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса), витрати на професійну правничу допомогу у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зняття арешту з майна, у розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок та ухвалити нове рішення у цій частині про стягнення у рівних частинах за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України і Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) витрат на професійну правничу допомогу на суму 30 850 (тридцять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень),00 коп. у зв`язку із розглядом справи №466/12703/23 у Шевченківському районному суді м. Львова.
15.12.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на критерії реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, з урахуванням обставин цієї справи, вважає доводи апеляційної скарги такими, що не підлягають задоволенню. Просить відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі.
Додатково, 30 березня 2026 року представник Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Стельмах І.В. надав Виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань про те, що 31 грудня 2025 року зареєстровано зміну назви Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) (ідентифікаційний код 43315529) на Дніпровське міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код 43315529).
Оскільки зміна назви юридичної особи не є правонаступництво в цивільних відносинах, тому колегія суддів питання заміни правонаступника не вирішувала.
17.12.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Міністерства юстиції України на апеляційну скаргу, зазначає, що саме державні виконавці органів державної виконавчої служби наділені повноваженнями накладати арешт на майно боржника, та відповідно знімати з нього арешт, при наявності законних на те підстав. Зі змісту позовних вимог вбачається, що арешт накладено відділом державної виконавчої служби Гагарінського районного управління юстиції м. Севастополя, що виключає можливість настання юридичної відповідальності для Міністерства юстиції України, як юридичної особи, яку останнє може нести лише у разі самостійного порушення норм законодавства України. Позовна заява не містить змісту позовних вимог саме до Міністерства юстиції України, а саме відсутні обґрунтування щодо порушення будь-яких прав позивача саме Міністерством юстиції України. Вважає, що позивач пред`явивши позовні вимоги до Міністерства юстиції України, обрано неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Вважає, що позивачем не дотримано норми процесуального законодавства щодо суб`єктного складу учасників процесу. 
Просить залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Орел Людмили Василівни на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.11.2025 по справі № 466/12703/23 без задоволення. Скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.11.2025 по справі № 466/12703/23. Прийняти нове рішення по справі № 466/12703/23, яким у задоволенні заяви представника позивача Орел Людмили Василівни про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору відмовити повністю.
Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивачки Орел Л.В. на підтримку доводів скарги, а також пояснення представників відповідачів Зубка С.В. та Стельмаха І.В. на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції задоволено позовні вимоги  ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зняття арешту з майна,вимоги представника позивачки про стягнення судових витрат за надану правову допомогу у суді першої інстанції, як і відповідні висновки суду першої інстанції, є підставними. 
Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що при ухваленні рішення суду по суті спору, розподіл судових витрат не був вирішений.
Врахувавши предмет позову, час, витрачений адвокатом для надання послуг, з урахуванням обсягу роботи, зазначеного в детальному розрахунку наданих правничих послуг, та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для його виконання фахівцем у галузі права, з урахуванням зібраних та наданих суду доказів, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку, що сума 30855,00 грн. не є співмірною, відтак зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу до 3000,00 грн., які стягнув з відповідачів у рівних частинах за рахунок бюджетних асигнувань.
Також суд стягнув судовий збір у розмірі 1073,60 грн.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони, у такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява представника ОСОБА_1 подана відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Поряд з цим, будь які заперечення з приводу поданої представником позивачки заяви чи розміру розрахованих останніми судових витрат на правову допомогу, зі сторони відповідачів, дійсно відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів знаходить підставними доводи апеляційної скарги про те, що задоволення судом першої інстанції вимог позивачки про стягнення правничої (правової) допомоги лише на суму 3000,00 грн. заслуговують на критичну оцінку через невідповідність таких спірним правовідносинам, обсягу проробленої адвокатом роботи, важливості такої справи для сторін та матеріального становища останніх.
Іншими словами, колегія суддів вважає, що розмір судових витрат, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 підлягає зміні у сторону збільшення, тому виключним питанням даного провадження є визначення розміру витрат на правову допомогу, що їх понесла ОСОБА_2 при розгляді справи за її позовом у суді першої інстанції, з погляду їх співмірності, реальності, необхідності та складності спірних правовідносин.  
Так, у статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивачки  ОСОБА_2 представляла адвокатка Орел Л.В., на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги №03/11 від 03.11.2023 (т. 1 а.с. 229-231). 
У матеріалах справи наявна копія ордеру серія ВА №1067215 від 27.11.2023 на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 адвокатом Орел Людмилою Василівною та Додаткова угода № 2 до договору № 3/11 про надання правничої (правової) допомоги від 25.01.2025, укладена між позивачкою та адвокатом (т.2 а.с. 228, 232). 
Також, на підтвердження доводів про стягнення судових витрат, стороною позивача надано Акти виконаних робіт та оплату таких, а саме: Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 22.11.2023 на загальну суму 7750 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 7750 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 05.03.2025 на загальну суму 5185 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 5185 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 08.04.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 08.05.2025 на загальну суму 5120 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 5120 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 19.06.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 03.10.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 27.10.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн.; Акт приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг від 17.11.2025 на загальну суму 2560 грн. з квитанцією про оплату позивачем послуг адвоката у сумі 2560 грн. (т. 2 а.с. 234-247).
Всього витрати на професійну правничу допомогу складають 30855, 00 грн., які як вказано вище, оплачені позивачкою.
Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або ) значенню справи.
Іншими словами, колегія суддів виходить з того, що процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.
Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
З врахуванням усіх обставин спірних правовідносин у сукупності, колегія суддів, розділяє позицію відповідачів та висновки суду про те, що заявлена сума витрат на правову допомогу, які понесені позивачкою під час розгляду справи у суді першої інстанції є безпідставно завищеною.
Зокрема, представником диференційовано (розділено) послуги, які надавалися, при цьому, усі послуги (аналіз, консультація, складання процесуальних документів, участь у засіданнях, аналіз судової практики, подання відповідних клопотань (заяв)) охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.
Крім цього, із наданих представником Орел Л.В. додатків не у кожному разі можливо встановити кількість затраченого часу адвокатом на здійснення представництва позивачки, для оцінки такого, у контексті складності правовідносин, також вартість не всіх наданих послуг зазначена зі співвідношенням до часового еквіваленту, тобто без зазначення загальної кількості потрачених годин (часу) та вартості години роботи адвоката.
Так, в одному випадку за потрачених дві години часу сторони договору про правову допомогу оцінили такі в 2560,00 грн., виставивши у подальшому таку ж суму коштів за одну годину роботи (т. 2 а.с. 238, 240, 246).
Іншими словами, категорія справи та обізнаність представника у такій, а також судовій практиці з цього приводу, що презюмується, дає підстави для висновку про те, що визначений адвокатом та погоджений із позивачкою розмір витрат на правову допомогу у сумі 30855, 00 грн. за представництво інтересів останньої лише у суді першої інстанції є необгрнутованим хоча б з погляду зазначених вище обставин.
Разом з цим, враховуючи характер спірних правовідносин, ціну позову, тривалість розгляду даної справи та результат такого розгляду, колегії суддів вважає, що вартість послуг адвоката та необхідність потраченого часу для таких є такими, що не у повній мірі відповідають стягнутій судом сумі витрат на правову допомогу на користь позивачки, відтак знаходить частково підставними доводи сторони позивача про необхідність збільшення стягнутого судом розміру судових витрат на правову допомогу.
В свою чергу, колегія суддів вважає, що враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, позиції представників відповідачів, які заперечували позовні вимоги, тривалість розгляду справи, необхідність в принципі звернення до суду для захисту своїх порушених прав, за відсутності інформації про відкриті виконавчі провадження, тобто статусу боржника у ОСОБА_2 , достатньою сумою витрат на правову допомогу, яку необхідно стягнути на користь користь позивачки буде 15 000,00 грн., що свідчить про часткову підставність апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного додаткового рішення.
У контексті доводів представників відповідачів, які містяться у відповідних відзивах на апеляційну скаргу колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів цивільного судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та в яких межах (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 та від 19 квітня 2024 року у справі № 518/776/20).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
З врахуванням наведеного, а також того, що додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2025 року оскаржується лише ОСОБА_2 , доводи відзивів, які зводяться до клопотання про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, тобто скасування додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.11.2025 та ухвалення нового про відмову у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, взагалі є незрозумілими з точки зору процесуального закону та суті відзиву на апеляційну скаргу, як процесуального документу.
Що стосується доводів відзиву представника Міністерства юстиції України щодо неналежного, на його думку, суб`єктного складу у даному спорі, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2025 року по суті спору відповідачами, у тому числі, щодо мотивів такого, не оскаржувалося, відтак рішення суду забрало законної сили та не може бути піддане будь якій оцінці інакше ніж, як це визначено у процесуальному законі, на підставі належно оформленої та поданої апеляційної скарги, тому такі доводи на висновки суду не впливають.
Крім цього, у межах даного апеляційного провадження, перевіряючи законність судового рішення, яким вирішено питання виключно щодо стягнення судових витрат, колегія суддів не може надавати оцінку пред`явленим позовним вимогам до Міністерства юстиції України, у контексті обрання неналежного способу захисту. 
Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги знайшли свою часткову підставність, тому оскаржуване додаткове рішення необхідно змінити, збільшивши суму витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, назва якого змінена на Дніпровське міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 , з 3000,00 грн до 15000,00 грн., із залишенням без змін судового рішення в іншій частині.
Часткове задоволення апеляційної скарги не є підставою для перерозподілу судових витрат у справі, відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Зважаючи на те, що додаткове рішення суду оскаржується лише позивачкою та виключно в частині стягнутих судових витрат на правову допомогу, слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та статті 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині, колегія суддів не перевіряє.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зводиться до того, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
В свою чергу, неточність резолютивної частини додаткового рішення щодо стягнення на користь позивачки судових витрат на правову допомогу у контексті відсутності чіткого зазначення про таке, буде виправлена постановою апеляційного суду про зміну такого. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Орел Людмили Василівни - задовольнити частково.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2025 року змінити, збільшити суму витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, назва якого змінена на Дніпровське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, на користь ОСОБА_2 , з 3000,00 грн до 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок.
У решті додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2025 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 квітня 2026 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк