Справа № 351/722/24 
Провадження № 22-ц/4808/464/26 
Головуючий у 1 інстанції КАЛИНОВСЬКИЙ М. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої   Пнівчук О. В.,
суддів:   Мальцевої Є. Є., Томин О. О.,
з участю секретаря  Панасюк В. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якобишена Тетяна Дмитрівна, на рішення Снятинського районного суду від 22 грудня 2025 року, у складі судді Калиновського М. М.,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, розподіл майна подружжя, визнання недійсними договору про поділ спадщини та свідоцтв про право на спадщину,
в с т а н о в и в:
У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Якобишена Т. Д. звернулась в суд із в позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, розподіл майна подружжя, визнання недійсними договору про поділ спадщини та свідоцтв про право на спадщину.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2010 році позивачка ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_4 , пізніше в них склались гарні стосунки і вони почали зустрічатись. В кінці грудня 2014 року ОСОБА_4 переїхав до позивачки в найману, на той час, квартиру АДРЕСА_1 . У період спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не перебували у зареєстрованому шлюбі між ними склалися стосунки, притаманні подружжю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вели спільний бізнес, за спільні кошти купували меблі, техніку, предмети побуту та спільно виховували її дітей від першого шлюбу: доньку ОСОБА_5 , 1998 р.н. та сина ОСОБА_6 , 2010 р.н. 
У період спільного проживання 16 травня 2019 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , про що було укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу, а також 10 вересня 2016 року придбали легковий автомобіль марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , який було зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 на підставі технічного паспорта серії НОМЕР_3 .
Позивачка ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4 вели спільну підприємницьку діяльність в піцерії в с. Мигове Вижницького району Чернівецької області, а також в піцерії в АДРЕСА_2 , договір оренди яких було укладено на ім`я померлого. Планували розширити діяльність тому, в с. Мигово Вижницького району, з дозволу орендодавців у вересні-жовтні 2020 року здійснювали будівництво альтанки, що підтверджується чеками на придбання будівельних матеріалів.
Крім того, у власності ОСОБА_4 був житловий будинок по АДРЕСА_3 , де вони за спільні кошти збудували гараж, здійснили ремонтні роботи, замінили частково вікна, двері.
Після смерті ОСОБА_4 , його похованням займалася ОСОБА_1 разом із його дітьми від першого шлюбу, відповідачами по справі. Позивачка замовила та встановила пам`ятник на місці поховання ОСОБА_4 вартістю 1800 євро, що підтверджується замовленням від 12.09.2022.
Сторона позивачки просила встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2015 року по дату смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 : квартиру АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку транспортного засобу марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , чорного кольору, дизель, фургон, грузовий 2.0L; визнати недійсним договір про поділ спадщини від 11.02.2022, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в частині поділу вказаних транспортного засобу марки Citroen Berlingo та квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер №257 від 11.02.2022 видані на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 після померлого ОСОБА_4 .
Рішенням Снятинського районного суду від 22 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, розподіл майна подружжя, визнання недійсними договору про поділ спадщини та свідоцтв про право на спадщину - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Якобишена Т. Д. подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, не надано оцінку всім доказам та показанням свідків.
Вважає, що позивачкою надано достатньо належних та допустимих доказів , у тому числі письмових, в яких підтверджено обставини викладені у позовній заяві, також вказане підтверджується показаннями свідків.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки таким доказам як: акту оцінки технічного стану спірного транспортного засобу від 04.08.2017, направленням та чекам на ліки ОСОБА_4 , акту обстеження матеріально-побутових умов від 22.04.2021, фототаблицям за 2017-2021 роки, копіям паспортів громадянина України для виїзду закордон на ім`я позивачки, туристичним путівкам, договорам оренди на ім`я ОСОБА_4 , рахункам та квитанціям за 2016-2021 р.р., чекам на купівлю будівельних матеріалів, довідці №96 від 04.06.2024 Снятинського ліцею ім. Василя Стефаника, подяці батькам ОСОБА_8 , повному витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_4 .
Зазначає, що всі допитані в суді свідки, крім дружини покійного ОСОБА_9 та дядька ОСОБА_10 , стверджували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2015\2016 року проживали спільно як чоловік та дружина у спільній квартирі. Матеріали справи містять прямі докази спільного бюджету та спільного побуту, та відносинам притаманним подружжю. Під час проживання у фактичних шлюбних стосунках позивачка з покійним ОСОБА_4 виховували сина позивачки ОСОБА_8 , вели спільний бізнес, мали спільне джерело доходу.
Свідок ОСОБА_7 зазначив, що у спірній квартирі позивачка з покійним ОСОБА_11 проживали ще до того як він став власником квартири, кошти за спірну квартиру передавали разом та діяли як чоловік та жінка, які перебували у цивільному шлюбі.
Судом проігноровано той факт, що ОСОБА_1 купувала ліки ОСОБА_4 під час його хвороби, займалася похованням та отримала в органах ДРАЦС свідоцтво про смерть останнього, також встановила покійному пам`ятник. Під час розгляду справи в суді, своїми показами відповідачі підтвердили, що на момент смерті ОСОБА_4 сприймали ОСОБА_1 як дружину батька та не заперечували факту їх спільного проживання.
Просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, здійснити перерозподіл судових витрат понесених в суді першої інстанції, стягнути з відповідачів судові витрати.
Представник ОСОБА_3 адвокат Поклітар Г. О. подала відзив на апеляційну скаргу. 
Вважає, що судом першої інстанції дотримано повністю принцип змагальності сторін. Жодна із сторін не була обмежена процесуальними строками і формалізмом при доведенні тих обставин, на які посилалися, ані в поданні доказів.
З урахуванням вимог процесуального кодексу щодо належності, допустимості доказів, то жодного прямого доказу несення прямих спільних витрат як чоловіка і жінки однією сім`єю як подружжя з 2010 року позивачка не надала. Також позивачка не надала жодного прямого доказу про час початку ведення спільного бізнесу та спільне придбання меблів і побутової техніки. 
Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник Якобишена Т. Д. підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Відповідачка ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвокат Поклітар Г. О. заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено наявність між нею та померлим ОСОБА_4 усталених відносин притаманних подружжю у період придбання спірного майна.
З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Позивачка ОСОБА_1 пред`явила позов у якому просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 у період з 01 січня 2015 року по день смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 : квартиру АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску; визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири та 1/2 частку транспортного засобу; визнати недійсним договір про поділ спадщини від 11.02.2022, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в частині поділу вказаних транспортного засобу та квартири; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 .
Судом встановлено, що  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_4 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина.
Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися його син ОСОБА_2 , який 06 травня 2021 року подав заяву до приватного нотаріуса Снятинського районного нотаріального округу та дочка ОСОБА_3 , яка 11 лютого 2022 року подала заяву до приватного нотаріуса Снятинського районного нотаріального округу.
Відповідно до Договору про поділ спадщини від 11.02.2022, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір про поділ спадкового майна, належного їм відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України в рамках спадкової справи №26/2021, відкритої 06 травня 2021року приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу Курилюк Л.М., після смерті їхнього батька ОСОБА_4 .
Відповідно до зазначеного договору до спадкового майна, що підлягає розподілу між спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 серед іншого, входять квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_5 та транспортний засіб марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску. Після укладення договору у спадщину ОСОБА_2 перейшов транспортний засіб марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску.; у спадщину до ОСОБА_3 переходить квартира, що розташована за адресою АДРЕСА_5 .
Встановлено, що квартира, за адресою АДРЕСА_5 , належала ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу від 16.05.2019 укладеного між ОСОБА_7 (продавцем) та ОСОБА_4 (покупцем). Згідно п. 4.6 Договору покупець ОСОБА_4 повідомив продавця ОСОБА_7 , що з 14.05.2007 являється розлученим, і грошові кошти, що витрачаються ним на придбання квартири за цим договором не є спільною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти чи придбане нерухоме майно відсутні.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Транспортний засіб марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , чорного кольору, дизель, фургон, грузовий 2.0L належав ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_3 , виданого Центром 2643, 10.09.2016 року.
Згідно договорів оренди нерухомого майна, укладених між СПВКФ «Саторі» та ОСОБА_4 - останній орендував протягом 2017-2020 років частину нежитлового приміщення кафе-бару, загальною площею 141,9 кв.м. (Піцерія), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_6 . Орендну плату здійснював ОСОБА_4 .
З 01.05.2021 до 31.12.2022 орендарем даного приміщення була ОСОБА_1 .
Згідно Договорів оренди нежитлового приміщення, укладених між СПД ОСОБА_12 та СПД ОСОБА_4 останній орендував протягом 2016-2018 років нежитлове приміщення загальною площею 100 метрів квадратних, яке знаходиться в АДРЕСА_2 . Цільове призначення використання вказаного приміщення: піцерія. Орендну плату здійснював ОСОБА_4 .
Померлий ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_1 являлися фізичними особами-підприємцями та вели окремо господарську діяльність.
ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП 01 грудня 2017 року.
Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного 22.04.2021року - по АДРЕСА_5 проживав ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 . 
Позивачкою ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог надано також наступні докази: спільні фото ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , її дітей та дітей померлого (відповідачів у справі), друзів, копії авіаквитків спільних поїздок на відпочинок ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; квитанції про придбання нею у 2016-2017 рр. дивану та крісел; замовлення на виготовлення склопакетів та вхідних дверей; квитанції на придбання ліків, замовлення на виготовлення та встановлення пам`ятника. 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Враховуючи вище викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). 
Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19 та від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуваннях, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд обґрунтовано виходив з того, що саме по собі перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у близьких стосунках, що підтверджується показаннями свідків, спільними фотографіями на відпочинку, присутністю їх на святкуванні урочистих подій, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також взаємних прав і обов`язків не можуть беззаперечно свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи містять прямі докази ведення спільного бізнесу, наявності спільного бюджету та спільного побуту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є необґрунтованими.
Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП 01.12.2017 року.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами у 2016 році ОСОБА_4 придбано транспортний засіб марки Citroen Berlingo, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1  який використовувався ним для ведення підприємницької діяльності.
Квартира, за адресою АДРЕСА_5 , придбана ОСОБА_4 16.05.2019 згідно Договору купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_7 (продавцем).
У п. 4.6 Договору ОСОБА_4 повідомив продавця ОСОБА_7 , що з 14.05.2007 являється розлученим, і грошові кошти, що витрачаються ним на придбання квартири за цим договором не є спільною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти чи придбане нерухоме майно відсутні.
Таким чином при укладенні договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 стверджує про придбання квартири за власні кошти, а не за спільні з позивачкою кошти.
Будь-які інші докази які б містили дані про те, що ОСОБА_4 визнавав придбання спірного майна за спільні з позивачкою кошти, матеріали справи не містять.
Окрім того, як пояснила позивачка, в квартирі по АДРЕСА_5 вона проживала ще 40 днів після смерті ОСОБА_4 . Документи та ключі від квартири вона залишила у нотаріуса, яка відкрила спадкову справу. На спадщину після смерті ОСОБА_4 не претендувала, вимог до спадкоємців щодо спірного майна у шестимісячний строк після відкриття спадщини не заявляла. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про наявність у позивачки спільного бюджету з ОСОБА_4 не підтверджені належними доказами.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, дослідив наявні у справі докази та дав їм належну оцінку, дійшов обґрунтованих висновків про те, що позивач не довела достатніми та достовірними доказами факт її спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з січня 2015 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Якобишена Тетяна Дмитрівна, залишити без задоволення, а рішення Снятинського районного суду від 22 грудня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Головуюча       О. В. Пнівчук
Судді:        Є. Є. Мальцева
О. О. Томин