Справа № 944/3247/25 Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А. 
Провадження № 22-ц/811/3336/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним протнадання споживчого кредиту.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 березня 2024 року між ТзОВ «Авентус Україна» (Торгова марка «Creditplus») та ОСОБА_1 було укладено договір №7734900 про надання споживчого кредиту за власного волевиявлення відповідача. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач до укладення договору отримав проект цього кредитного договору разом із додатками в електронному вигляді в особистому кабінеті, ознайомився з усіма його умовами та Правилами, що розміщенні на веб-сайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору. ТзОВ «Авентус Україна» надано ОСОБА_1 кредитні ковти в розмірі 16500 грн. Сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення здійснюватимуться згідно графіка платежів, сторони несуть відповідальність за порушення умов кредитного договору. 27.11.2024 року між ТОВ «Діджи фінанс» та ТОВ «Авернтус Україна» було укладено договір факторингу №27.11/24-Ф, а позивач відповідно набув право вимоги до відповідача. Відповідно до договору факторингу сума боргу відповідача перед новим кредитором є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 68310 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 16500 грн; заборгованість за відсотками становить 43560 грн; заборгованість за комісійними винагородами становить 00 грн; заборгованість за пенею становить 8250 грн. Позивачем було надіслано відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги, однак позичальник не виконав свого обов`язку щодо повернення наданого йому кредиту в строки, визначені договором. 
З наведених підстав просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №7734900 від 30 березня 2024 року в розмірі 68310 грн, витрати на правову професійну допомогу в сумі 6000,00 грн та судовий збір у розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №7734900 від 30 березня 2024 року в розмірі 68310 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір у сумі 2422, 40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ««Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що сам по собі витяг з Додатку №1 до Договору факторингу №27.11/24-Ф від 27.11.2024 року, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Авентус Україна» не є достатнім і беззаперечний доказом існування заборгованості. Позивачем не надано суду детального розрахунку розміру заборгованості, з якого можна було б зробити висновок про період нарахування заборгованості, чи сплачувались кошти відповідачем та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі, та на які суми заборгованості нараховувались відсотки за користування кредитом. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження перерахування коштів позичальнику. Виписки за картковими рахунками є належними доказами виконання кредитором свого обов`язку щодо передачі грошових коштів позичальнику на виконання умов договору кредитування. Позивач покликається на те, що договір про надання споживчого кредиту було укладено 30.03.2024 року, а згідно листа ТОВ «Пейтек», зазначається, що кошти у сумі 16 500,00 гривень були перераховані за Договором про організацію переказу грошових коштів № 190122-1 від 19.01.2022 року, тобто за договором, який був укладений за понад два роки до укладення договору № 7734900 про надання споживчого кредиту від 30.03.2024 року. З наведених підстав просить рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення умов кредитного договору № 7734900 від 30 березня 2024 року у відповідача виникла заборгованість в розмірі 68310 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача, який набув право вимоги до боржника за цим кредитним договором. 
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Судом встановлено, що 30.03.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус України» (Торгова марка «Creditplus») та ОСОБА_1 укладеного Договір про надання споживчого кредиту №7734900, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 16500,00 грн. Строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів. Стандартна процентна ставка 1.54% в день та застосовується відповідно до умов, зокрема якщо споживач до 29.04.2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою сплатить кошти не менше суми першого платежу, то отримає індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку. Денна процентна ставка на дату укладення договору складає 2.20% в день, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 2.15% в день. Загальні витрати на дату укладення договору складають 130 680 грн за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом, 127413 грн за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає 147180 грн за стандартною ставкою за весь період користування кредитом, 143913 грн становить ставка з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки. Дати надання кредиту 29.03.2024 року або 30.03.2024 року. Договором передбачено штраф у розмірі 495 грн на 4 день такого невиконання та/або неналежного виконання та у розмірі 165 грн починаючи з 5 дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання. 
Листом ТОВ «Пейтек» за вих. №20250519-419 від 19.05.2025 року підтверджується що 30.03.2024 року о 19.49 год на кредитний рахунок відповідача (маска картки НОМЕР_1 ) на підставі договору про організацію переказу грошових коштів №190122-1 від 2022-01-19, ТОВ «Пейтек» перерахувало кошти у розмірі 16500,00 грн., номер транзакції в системі ТОВ «Авентус Україна» 44351272.
ТОВ «Авентус Україна» виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику грошові кошти в розмірі 16500,00 грн шляхом їх перерахування на картковий рахунок відповідача
З розрахунку заборгованості за кредитним договором №7734900 від 30.03.2024 року, наданого позивачем, вбачається, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язання, в результаті чого виникла заборгованість в загальній сумі 68310 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 16500,00 грн; заборгованість за відсотками становить 43560,00 грн.; штраф становить 8250 грн. 
З розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитними коштами нараховувалися за процентною ставкою 2.2% від залишку заборгованості за кредитом в день, оскільки така процентна ставка передачена умовами договору про надання споживчого кредиту.
27.11.2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір факторингу №27.11/24-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №7734900 від 30.03.2024 року в сумі 68310,00 грн., з яких 16500,00 грн. сума заборгованості за тілом, 43560,00 сума заборгованості за відсотками, 8250,00 штраф.
Згідно п. 1.3 Договору факторингу ТОВ «Діджи Фінанс» в строк десять робочих днів з моменту укладання договору повідомляє боржників про відступлення права вимоги до ТОВ «Діджи Фінанс».
Встановлено, що 08.04.2025 року за вих. №3617001271-АВ представником ТОВ «Діджи Фінанс» було направлено на адресу відповідача досудову вимогу, у якій відповідачу рекомендовано сплатити заборгованість на користь позивача за кредитним договором в термін до 30.05.2025 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, покликається на те, що договором визначено термін повернення кредиту, сплати комісії та процентів за користування кредитом, однак відповідач кредит у вказаній сумі не повернув, продовжував користуватися кредитними коштами, ТОВ «Авентус Україна» відповідно до умов договору, з якими погодився відповідач та який підписав електронним підписом одноразового ідентифікатора, нарахував проценти за користування кредитом за передбаченою у договорі процентною ставкою, і таке нарахування відповідає вимогам ЦК України та умовам договору. Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення прав позивача.
Суд погодився з наданим позивачем розрахунком заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 7734900 від 30.03.2024 року, яка згідно розрахунку станом на 26 листопада 2024 року становить 68310.00 грн, з яких 16500.00 грн – заборгованість за сумою кредиту, а 43560.00 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитом та 8250.00 грн - штраф.
Колегія суддів не погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості з огляду на таке.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-ІХ (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою. 
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
З врахуванням положень частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.
Судом першої інстанції встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту №7734900, укладеному 30.03.2024 року, денна процентна ставка установлена на рівні 2.2%, що суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування». 
Після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» і набрання ними чинності, установлення в умовах кредитного договору умов, які передбачають денну процентну ставку вище 1% на день, суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки максимальний розмір денної процентної ставки, не може перевищувати 1% відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Вказаний Закон прийнятий 22 листопада 2023 року та набрав чинності 24 грудня 2023 року, а договір про надання споживчого кредиту №7734900 укладений 30.03.2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування».
З урахуванням встановленого, колегія суддів вважає, що відсоткова ставка, встановлена цим договором, не відповідає умовам чинного законодавства, а відтак не може бути застосована при розрахунку заборгованості. 
Колегія суддів вважає, що встановлений у договорі про надання споживчого кредиту розмір денної процентної ставки 2.2% не відповідає вимогам частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%, оскільки договір про надання споживчого кредит укладено 30.03.2024 року, тобто укладено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», відтак положення цього Закону підлягають застосуванню до договору, на підставі якого з відповідача стягується заборгованість.
Отже, за користування коштами за договором про надання споживчого кредиту №7734900, укладеного 30.03.2024 року у позичальника виник обов`язок зі сплати процентів в розмірі 1 % на день, що становить 19965.00 грн., які нараховані в період з 30.03.2024 року до 29.07.2024 року, тобто в межах дії строку кредитування.
З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що починаючи з 29.07.2024 року відповідачу не нараховувалися проценти за користування кредитними коштами.
Відтак, заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №7734900, укладеним 30.03.2024 року становить 36465.00 грн., з яких: 16500.00 тіло кредиту; 19965.00 грн. – проценти за користування кредитними коштами. 
Як вбачається з оскаржуваного рішення, судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача 8250 грн. штрафу (пені).
Згідно із ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Однак, відповідно до п. 18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №7734900 від 30.03.2024 року, відтак позовна вимога ТОВ «Діджи Фінанс» про стягнення з ОСОБА_1 пені в розмірі 8250 грн. не підлягає до задоволення. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 7734900 від 30.03.2024 року в розмірі 36465.00 грн., з яких: 16500.00 тіло кредиту; 19965.00 грн. – проценти за користування кредитними коштами. 
Частина 13 статті 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» та стягнення на його користь заборгованості в розмірі 36465.00 грн., що становить 53.38% позовних вимог, то на підставі п. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 1293.08 грн. судового збору за подання позову, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, то з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1693.70 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 400.62 грн. судового збору.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч.3 ст.141 ЦПК України, зокрема обргунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів справи вбачається, що 01.01.2025 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Білецьким Б.М. укладено договір про надання правової допомоги № 42649746, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу (правничу допомогу) в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. 
Згідно із п. 4.9. цього договору у разі прийняття судом по матеріалах позовної заяви позитивного рішення, клієнт зобов`язується сплатити гонорар на користь адвоката у розмірі 6000 грн.
Позивачем надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості; відповідно до якого ТОВ «Діджи Фінанс» надано наступну професійну правничу допомогу: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс» - 2,5 год; складання позовної заяви про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи – 2.5 год; формування додатків до позовної заяви 1 год., консультація щодо документів та доказів – надання юридичних консультацій щодо правильності оформлення і подачі документів, оцінка їх сили у судовому процесі 1 год, загальна вартість професійної правничої (правової) допомоги становить 6 000,00 грн.
У п.268. рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (Заява № 19336/04) суд зазначив, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
Враховуючи перелік наданих адвокатом послуг, складність справи, яка є малозначною за ціною позову, те, що розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу у загальному розмірі 6000,00 грн. не відповідають засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги, реальності таких витрат, розмір витрат у такому розмірі є надмірним тягарем для відповідача, а відтак, приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу, а тому з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» підлягає стягненню 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 –задовольнити частково.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 вересня 2025 рокув частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 та в частині судових витрат – змінити.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №7734900 від 30 березня 2024 року в розмірі 36465.00 грн., з яких: 16500.00 тіло кредиту; 19965.00 грн. – проценти за користування кредитними коштами. 
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 400.62 грн. судового збору. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 3500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 12 лютого 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк