ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/12177/25 Головуючий суддя І інстанції Гребенюк В. В.
Провадження № 22-ц/818/1237/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» в особі представника Романенка Михайла Едуардовича на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року у справі № 638/12177/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 26.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим персональним ідентифікатором було укладено кредитний договір №7726070, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 10 000 грн шляхом зарахування коштів на банківську картку № НОМЕР_1 .
На підставі договору факторингу право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».
Як зазначено у позові, відповідачка належним чином умови кредитного договору не виконала, що призвело до утворення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 39 065,48 грн, з яких: заборгованість за кредитом становить 9 769 грн, заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом – 24 296,48 грн, пеня – 5 000 грн, які разом із судовим збором та витратами на професійну правничу допомогу ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» просило стягнути з відповідачки.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2025 року у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» Романенко М.Е. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 30 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» задовольнити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 39 065,48 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат.
Крім того, в апеляційній скарзі міститься клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку для подання клопотання про витребування доказів у суді апеляційної інстанції. У зв`язку з цим апелянт просить витребувати в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» такі докази: інформацію про те, чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № НОМЕР_1 , за період з 26.03.2024 по 30.03.2024 із зазначенням часу зарахування коштів; ідентифікаційні дані власника карткового рахунку № НОМЕР_1 , у тому числі прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адресу електронної пошти тощо), а також усі інші наявні відомості щодо цієї особи.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не забезпечив повного, об`єктивного та неупередженого розгляду справи, у зв`язку з чим заочне рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим без належного з`ясування всіх обставин справи, із порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Посилаючись на презумпцію правомірності правочину (ст.204 ЦК України), зазначає, що 26 березня 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №7726070 в електронній формі із використанням інформаційно-комунікаційної системи кредитодавця та електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Вказує, що ідентифікація та верифікація відповідачки здійснювалися відповідно до умов договору та нормативно-правових актів Національного банку України шляхом використання інструменту покладання через АТ КБ «ПРИВАТБАНК» як банк-ідентифікатор (BankID), що унеможливлює укладення договору сторонньою особою.
Зауважує, що укладення договору відбулося після входу відповідачки до особистого кабінету в ІКС Товариства з використанням логіну, пароля, підтвердження номера телефону та введення одноразового ідентифікатора C6447, який був надісланий на номер мобільного телефону, зазначений відповідачкою під час реєстрації.
Зазначає, що у змісті договору містяться персональні дані відповідачки (ПІБ, паспортні дані, РНОКПП, номер телефону, електронна пошта), а факт підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором 26.03.2024 зафіксований в ІКС Товариства.
Звертає увагу, що відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» та п.9.8 Договору, відповідачка підтвердила отримання всієї переддоговірної інформації, ознайомлення з умовами кредитування, Правилами надання коштів у позику та усвідомлене прийняття умов договору.
Зазначає, що кредитний договір відповідно до його умов вважається укладеним з моменту отримання кредитодавцем електронного повідомлення про акцепт оферти, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з положеннями Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Робить висновок, що кредитний договір №7726070 від 26.03.2024 був укладений шляхом входу відповідачки до особистого кабінету на сайті кредитодавця https://creditplus.ua із використанням логіну, пароля та підтвердження одноразовим ідентифікатором, без чого укладення договору є технічно неможливим.
Просить звернути увагу, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20, в якій зазначено, що укладення кредитного договору через особистий кабінет з використанням SMS-коду свідчить про відповідність правочину внутрішній волі позичальника та є належним способом укладення електронного договору.
Зазначає, що відповідачка не довела порушення своїх прав при укладенні кредитного договору та не надала жодних належних і допустимих доказів укладення договору іншою особою або перерахування кредитних коштів не на її рахунок, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.
Підкреслює, що факт перерахування кредитних коштів підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» від 19.05.2025 №20250519-369, який містить усі істотні реквізити електронного документа, унікальні ідентифікаційні дані транзакції та підтверджує зарахування 26.03.2024 о 15:47:07 суми 10 000 грн на платіжну картку відповідачки. 
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.01.2019 у справі №526/405/13, вказує, що користування кредитними коштами та часткове погашення заборгованості свідчать про визнання укладеного договору та отримання благ за ним.
Таким чином, на думку представника позивача, лист ТОВ «ПЕЙТЕК» та розрахунок заборгованості за кредитним договором є належними та допустимими доказами видачі кредиту і порушення відповідачкою умов його повернення.
Зазначає, що первинні банківські документи та виписки є банківською таємницею і можуть бути отримані виключно на підставі ухвали суду, у зв`язку з чим існують поважні підстави для поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів відповідно до ст.127 ЦПК України. 
Просить врахувати, що 27 листопада 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено Договір факторингу №27.11/24-Ф, за яким ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитом №7726070 на 39 065,48 грн. 
Зазначає, що Верховний Суд неодноразово вказував, що належним доказом набуття права вимоги є договір про відступлення права вимоги, реєстр боржників (або витяг з нього), а також докази оплати за таким договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
У даному випадку право вимоги підтверджується договором, витягом з Реєстру боржників та платіжною інструкцією №10772 від 27.11.2024. Витяг містить лише дані відповідачки з урахуванням конфіденційності інших боржників.
На підставі викладеного вказує, що суд першої інстанції не оцінив ці докази та помилково визнав правонаступництво позивача недоведеним.
Судові витрати апелянта складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 3 633,60 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, які є співмірними зі складністю справи та які, на його думку, підлягають стягненню у разі задоволення апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі, меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що одноразовий ідентифікатор C6447 направлявся на телефон, який належить ОСОБА_1 , та відсутні документи, що визначали номер телефону, на який направлявся цей ідентифікатор. 
Також суд дійшов висновку про недоведеність належності картки № НОМЕР_1 відповідачці та вказав на відсутність первинних документів про зарахування на рахунок цієї картки кредитних коштів, передбачених Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. 
Крім того, суд зазначив, що позивачем не подано доказів складання між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «АВЕНТУС Україна» Акту прийому-передачі Реєстру Боржників за формою Додатку №3 до Договору факторингу, який засвідчує, відповідно до п.1.2 Договору, перехід прав вимоги заборгованості від клієнта до фактора. 
Суд наголосив, що в Додатку №1 викладається сам Реєстр Боржників, а не Акт прийому-передачі, який згідно з договором факторингу є доказом виникнення права вимоги у позивача.
Таким чином суд виходив із того, що позивачем не доведено отримання одноразового ідентифікатора відповідачкою та підписання нею кредитного договору, зарахування кредитних коштів на картку і належність цієї картки відповідачці, а також виникнення у позивача права вимоги відповідно до Договору факторингу №27.11/24-Ф від 27.11.2024. 
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов слід залишити без задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростований.
Судом встановлено, що на підтвердження вимог у позові зазначені наступні вимоги. 
26.03.2024 ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» на ім`я ОСОБА_1 було оформлено Договір про надання споживчого кредиту №7726070 (далі – кредитний договір) в електронній формі, відповідно до умов якого кредит має бути надано в сумі 10 000 грн на споживчі потреби на умовах зворотності, строком 360 днів із сплатою стандартної ставки 2,20?% на день та зниженої – за умови дотримання графіку – 0,33?% на день (п.п.1.2 – 1.6 кредитного договору), а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти згідно з графіком – кожні тридцять днів. 
Як зазначено у позові, підписання кредитного договору відбулося 26.03.2024 шляхом використання відповідачкою одноразового ідентифікатора C6447, відправленого смс?повідомленням. Текст договору містить вказівку на підписання його одноразовим ідентифікатором C6447.
Кошти за кредитним договором мали бути перераховані на рахунок до картки № НОМЕР_1 (п.2.1 кредитного договору). 
Згідно з копією листа ТОВ «ПЕЙТЕК» від 19.05.2025 №20250519-369, останнє повідомило ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», що згідно з укладеним між ними договором на рахунок до картки № НОМЕР_1 26.03.2024 зараховано 10 000 грн. 
Суми заборгованості за кредитом, відсотками та пенею розраховані у розрахунку заборгованості ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». 
Також у позові вказано, що 27.11.2024 між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено Договір факторингу №27.11/24-Ф, згідно з умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. 
Даним договором визначено, що: 
-Реєстр Боржників – це інформація, що стосується заборгованості Боржників, оформлена за формою, встановленою в Додатку №1 до Договору в електронній формі; 
-Акт прийому-передачі Реєстру Боржників – письмовий документ, який складається спільно Клієнтом та Фактором за формою Додатку №3 до Договору в електронній формі, у зв`язку з переходом прав вимоги від Клієнта до Фактора на умовах цього Договору, підтверджує передачу Фактору Реєстру Боржників відповідно до умов цього Договору та складається в день підписання цього Договору. 
Пунктом 1.2 Договору факторингу передбачено, що перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до Боржників відбувається в момент підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників згідно з Додатком №3, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників. 
За п.10.2 Договору факторингу, Договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами та діє протягом 12 (дванадцяти) календарних місяців з дня його укладення. 
Позивачем надано до справи витяг з Додатку №1 до Договору факторингу №27.11/24-Ф від 27.11.2024 щодо заборгованості відповідачки. 
Таким чином, між сторонами виник спір щодо укладення у електронній формі кредитного договору та належного виконання відповідачкою взятих на себе кредитних зобов`язань.
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з вимогами статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Порядок отримання, використання електронного підпису та накладення його на документи в Україні регулюється Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Основні положення про правовий статус електронних документів та підписів також закріплені в Законі України «Про електронні документи та електронний документообіг». 
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі “логін-пароль”, або СМС-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Однак, позивач всупереч своєму процесуальному обов`язку не надав до суду належних і допустимих доказів, які підтверджують отримання та використання позичальником електронного підпису при укладенні вищевказаного кредитного договору.
Щодо доводів скарги позивача про доведеність укладення договору та отримання відповідачкою коштів, колегія суддів зазначає наступне.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, ст.ст.12, 81 ЦПК України, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19. До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
Отже, за змістом вказаної норми ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» при використанні одноразового ідентифікатора в якості підпису при укладенні договору у електронній формі позивач мав довести в суді, що цей підпис належить (був узгоджено отриманий відповідачем) перед підписанням договору кредиту.
Зазначений договір є публічним договором приєднання.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У більшості випадків умови договору приєднання розробляються товариством (у даному випадку – ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються товариством, вони повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведеними до їх відома, у зв`язку з чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він був ознайомлений.
У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України, держава захищає права споживачів.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Виходячи з наведених норм чинного законодавства, договір, у тому числі кредитний, може бути укладений шляхом приєднання до запропонованих умов, оформлених однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач посилався на те, що 26.03.2024 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (ТМ «CreditPlus») та відповідачкою було укладено Договір №7726070 про надання споживчого кредиту за власного волевиявлення відповідачки, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті товариства. 
Крім того, позивач надав до суду копію кредитного договору №7726070 від 26.03.2024, згідно з пунктом 9.6 якого сторони дійшли згоди, що цей Договір укладається шляхом направлення його тексту, підписаного зі сторони товариства електронним підписом, споживачу в особистий кабінет/мобільний застосунок «CreditPlus» для ознайомлення та підписання. 
Підпис товариства створюється на Договорі шляхом накладення аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами електронного копіювання, за зразком, попередньо узгодженим сторонами в укладеному між сторонами Договорі про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів. 
Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом споживача, що створений шляхом використання споживачем одноразового ідентифікатора, який формується автоматично на стороні товариства для кожного разу використання та направляється споживачу на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІКС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Введення споживачем коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього Договору створює підпис споживача на Договорі та вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору. 
На укладений між сторонами Договір накладається кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника Товариства із кваліфікованою електронною позначкою часу, далі по тексту Договору – оригінальний примірник Договору. У випадках, дозволених законодавством, на укладений між сторонами Договір може бути накладено електронний підпис уповноваженого працівника товариства, що базується на сертифікаті відкритого ключа, виданого кваліфікованими надавачами електронних довірчих послуг без відомостей про те, що особистий ключ зберігається в засобі кваліфікованого електронного підпису чи печатки. 
Разом із тим, із наданих суду позивачем доказів не вбачається, що одноразовий ідентифікатор (C6447) був направлений на телефон, який належить відповідачці, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують номер телефону, на який здійснювалося надсилання цього коду. Отже, наявні матеріали справи не містять доказів, які б із належною вірогідністю підтверджували факт надсилання одноразового ідентифікатора (C6447) на телефон відповідачки та його використання для накладення електронного підпису при укладенні кредитного договору. Відповідно, із цих причин не можна визнати належно підтвердженим факт укладення кредитного договору електронним способом саме за участю відповідачки.
При цьому апеляційний суд відхиляє доводи представника позивача, викладені у скарзі на підтвердження факту укладення кредитного договору, які полягають у тому, що відповідачка здійснила вхід на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля до особистого кабінету та надала свої персональні дані, оскільки в матеріалах справи відсутні цифрові докази або їх паперові копії, що підтверджують укладення кредитного договору через ІКС Товариства між відповідачкою та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (метадані).
Так, відповідно до ст.100 ЦПК України:
1. Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
2. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
3. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
4. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
5. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
На підтвердження укладення договору кредиту позивач надав до суду паперові копії електронних доказів.
Разом з тим, зазначені документи не підтверджують факту надсилання позичальнику оферти про укладення кредитного договору та її акцепту, а також не містять доказів того, що сторони обмінялися відповідними електронними документами та що такі документи були підписані у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до змісту вказаних Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронні документи, які використовуються при укладенні договору, мають містити обов`язкові реквізити, зокрема електронний підпис, який перед його накладенням має бути ідентифікований з особою, яка його використовує, як це передбачено вказаною нормою ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».
Кожний електронний документ у своєму складі містить метадані – структуровані дані, що являють собою характеристики описуваних сутностей електронних документів для цілей їх ідентифікації, пошуку, оцінки, управління ними, що утворюються впродовж життєвого циклу відповідних електронних документів. Їх можна вважати певними унікальними даними, що ідентифікують цифровий документ як такий, що був створений в реальному житті відповідно до певних часових та просторових значень.
Метадані включають контекст, зміст, автора, дату створення, формат та технічні характеристики цифрового файлу, цифрового (електронного) документа чи іншого об`єкта у цифровій (електронній) формі. За цими властивостями можна знаходити такі документи та проводити їх верифікацію. 
Існують наступні визначення метаданих, які є застосованими у даній справі.
Метадані - довідкова структурована інформація, що описує, роз`яснює, дає змогу ідентифікувати, спрощує використання та управління набором даних (Постанова КМ України від 21.10.2015 №835 «Про затвердження Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних»).
Метадані - дані про інформаційні об`єкти та їх окремі структури, що є складовими формату даних електронного документообігу, а також процеси, які відбуваються над цими інформаційними об`єктами (Наказ Державного агентства з питань електронного
урядування України від 07 вересня 2018 року №60 «Вимоги до форматів даних електронного документообігу в органах державної влади», зареєстрований в МЮ України 20 листопада 2018 року за №1309/32761).
З огляду на те, що позивач всупереч своєму процесуальному обов`язку, передбаченому у ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надав до суду першої інстанції електронних документів з їх відповідними метаданими (або їх паперові копії) на підтвердження заявлених підстав позову: щодо проходження ідентифікації та верифікації відповідачки у ІКС кредитодавця при укладенні договору, що відповідачка має особистий кабінет на сайті кредитодавця https://creditplus.ua, що вона входила до свого електронного кабінету під своїм логіном, що вона надсилала свою відповідь на електронне повідомлення про акцепт оферти, що електронний підпис - одноразовий ідентифікатор, який перед цим був сторонами узгоджений, був фактично нею використаний при підписанні електронного документу, - суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до ст.ст.79, 80 ЦПК України вважав недоведеним факт укладення договору кредиту відповідно до положень вищевказаних Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», «Про електронну комерцію», якими врегульований порядок укладення договорів у електронній формі.
Крім того, колегія суддів констатує, що саме по собі зазначення у тексті договору особистих даних відповідачки (ПІБ, паспортні дані, РНОКПП, номер телефону, електронна пошта) за недоведеності дотримання визначеного у законі порядку укладення договору у електронній формі – не є належними і достатніми доказами цих обставин.
Таким чином, саме зазначення персональних даних відповідачки у письмових доказах, які містяться в матеріалах справи, наявність яких у третіх осіб не виключається, є недостатнім для ідентифікації особи відповідачки для підтвердження укладення договору відповідно до зазначених умов кредитного договору.
Є безпідставними посилання позивача на дію презумпції правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, у зв`язку з тим, що кредитний договір не визнаний недійсним або неукладеним у встановленому законом порядку, оскільки вказана презумпція є застосованою лише у разі доведення належними та допустимими доказами самого факту укладення кредитного договору між сторонами відповідно до заявлених умов, та у передбаченому вказаним Законом України порядку, однак цього у даному випадку не відбулося.
Презумпція правомірності правочину застосовується лише за умови встановлення факту його вчинення, тоді як у даному випадку позивач не надав належних і допустимих доказів підписання відповідачкою кредитного договору в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а також підтвердження волевиявлення відповідачки на укладення такого договору.
Саме по собі посилання на відсутність судового рішення про недійсність або неукладеність договору та твердження про добровільне прийняття відповідачкою зобов`язань не може підміняти собою обов`язок доказування факту укладення кредитного договору, покладений на позивача відповідно до вимог процесуального законодавства. Такий підхід колегія суддів застосовує відповідно до сталої касаційної практики щодо неприпустимості використання концепції негативного доказу у змагальному судочинстві.
Представник позивача в апеляційній скарзі також послався на постанову Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, за позовом про визнання договору недійсним, відповідно до обставин якої особа через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту на умовах, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки, після чого товариство надіслало позивачці за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді SMS-коду, який позивачка використала для підтвердження підписання кредитного договору. За результатами розгляду цієї справи Верховний Суд дійшов висновку, що укладення кредитного договору в запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивачки, а такий правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Проте обставини зазначеної справи не є релевантними у даному випадку, оскільки у справі, що розглядається, позивачем не доведено, що одноразовий ідентифікатор було направлено відповідачці, а отже, не підтверджується факт його отримання останньою. Відповідно, відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачка здійснила підписання кредитного договору з використанням такого одноразового ідентифікатора. У матеріалах справи відсутні документи, які б з достатньою вірогідністю свідчили про використання саме відповідачкою електронного підпису для підтвердження волевиявлення щодо укладення кредитного договору.
Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів належності картки № НОМЕР_1 відповідачці та первинних документів про зарахування на рахунок до даної картки коштів.
На підтвердження надання відповідачці та зарахування на її банківську картку кредитних коштів у розмірі 10 000 грн позивачем надано суду лист ТОВ «ПЕЙТЕК» від 19.05.2025 №20250519-369, у якому повідомляється про зарахування 26.03.2024 о 15:47:07 суми 10 000 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 .
Проте ні з наданого позивачем інформаційного листа ТОВ «ПЕЙТЕК», ані з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ стосується саме відповідачки. Зокрема, неможливо встановити належність картки № НОМЕР_1 відповідачці чи зазначення нею такого номера картки під час оформлення заявки, кредитного договору або додаткових угод до договору, а також відсутня будь-яка інформація про віднесення даного переказу саме до кредитного договору №7726070 від 26.03.2024.
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у справі відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачкою кредиту в розмірі 10 000 грн за Договором про надання споживчого кредиту №7726070 від 26.03.2024. 
Лист ТОВ «ПЕЙТЕК» не є належним доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 , зазначена в ньому інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку, не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів. 
Те саме стосується і розрахунку заборгованості, поданого позивачем, оскільки він є похідним, обробленим документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку, у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.
Посилання представника позивача на користування відповідачкою кредитними коштами та часткове погашення заборгованості як на підтвердження визнання укладеного договору та отримання благ за ним є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять первинних документів бухгалтерського обліку, оформлених відповідно до зазначених вимог бухгалтерського обліку, які б давали можливість простежити факт надходження, використання кредитних коштів, а також здійснення платежів саме відповідачкою.
За відсутності таких первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі отримання відповідачкою кредитних коштів та їх часткового повернення, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо визнання договору та наявності заборгованості є недоведеними.
Посилання представника позивача на ненадання відповідачкою жодних належних і допустимих доказів укладення договору іншою особою або перерахування кредитних коштів не на її рахунок є безпідставним, оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок доказування факту укладення договору, перерахування та отримання кредитних коштів покладається на позивача. Вимога до відповідача доводити факт неотримання коштів є застосовною лише після доведення позивачем факту перерахування кредитних коштів і за своїм змістом фактично означає покладення обов`язку доказування негативного факту, що суперечить засадам цивільного судочинства та принципу змагальності сторін.
Крім того, за статтями 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Як правильно зазначено судом першої інстанції, позивачем не подано доказів складання між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «АВЕНТУС УКРАIНА» Акту прийому-передачі Реєстру Боржників за формою згідно Додатку №3 до Договору факторингу, який засвідчує, відповідно до п.1.2 даного Договору, перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до Боржників. 
В Додатку №1, як встановлено вище, викладається лише Реєстр Боржників, а не Акт прийому-передачі Реєстру Боржників, складання якого договір факторингу пов`язує з виникненням права вимоги у позивача. 
Відтак, наданий позивачем документ сам по собі не підтверджує перехід прав вимоги, не фіксує моменту виникнення права вимоги та не може розглядатися як належний і допустимий доказ на підтвердження наявності у позивача права вимоги за кредитним договором.
Окремо колегія суддів зазначає, що ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року, на підставі ст.367 ЦПК України, було відмовлено у задоволенні клопотання представника ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» Романенка М.Е. про поновлення пропущеного строку для подання клопотання про витребування додаткових доказів. Відмова обґрунтована тим, що позивачем не було доведено наявності поважних причин пропуску строку неподання доказів до суду першої інстанції відповідно до положень ч.ч.2, 4 та 8 ст.83 ЦПК України.
Вказані норми передбачають, що позивач, а також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен письмово повідомити про це суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадків, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Проте матеріали справи не містять даних про те, що позивач звертався зі вказаним клопотанням про витребування доказів у суді першої інстанції, а саме: інформації про те, чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 ; виписки про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до цієї картки, за період з 26.03.2024 по 30.03.2024 із зазначенням часу зарахування коштів; ідентифікаційних даних власника карткового рахунку № НОМЕР_1 , у тому числі прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адресу електронної пошти тощо), а також усі інші наявні відомості щодо цієї особи.

Навпаки, процесуальні документи, подані позивачем у суді першої інстанції, містять положення про те, що всі докази були надані ним завчасно, а отже, потреби у витребуванні додаткових доказів не було. Водночас позивач звернувся з клопотанням про витребування доказів уже після відмови суду у задоволенні позову, що свідчить про зміну його процесуальної позиції, оскільки до цього він вважав, що позов доведений та обґрунтований.

Колегія суддів зауважує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівності сторін, у тому числі щодо своєчасного заявлення клопотань та подання доказів, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею відповідних процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).

Заявляючи відповідне клопотання безпосередньо в суді апеляційної інстанції та не подавши його для вирішення суду першої інстанції, апелянт не довів поважності причин пропуску строку неподання цих доказів до суду першої інстанції, як того вимагає норма ст. 367 ЦПК України.

З урахуванням того, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт укладення кредитного договору; зарахування кредитних коштів на картку та належність цієї картки саме відповідачці; а також виникнення у позивача права вимоги відповідно до Договору факторингу №27.11/24-Ф від 27.11.2024, укладеного між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», - колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позову та залишенням апеляційної скарги без задоволення й відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судова колегія доходить висновку, що сплачені апелянтом судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторону позивача.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 лютого 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 
О.В. Маміна

Ю.М. Мальований.