Справа № 446/271/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026          м.Кам`янка-Бузька

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі: 
головуючого - судді                     ОСОБА_1 
за участі секретаря судового засідання    ОСОБА_2 ;
прокурора         ОСОБА_3 ;
обвинуваченого        ОСОБА_4 ;
захисниці        ОСОБА_5 ;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.07.2025 за №12025141280000154 за обвинуваченням:
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Підліски Мостиського району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , старшого стрільця-оператора 3 відділення 2 взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, одруженого та такого, що має на утриманні одну неповнолітню дитину, з вищою освітою, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, під час проходження військової служби за призивом у військовій частині НОМЕР_2 на посаді старшого стрільця-оператора піхотного відділення піхотного взводу піхотної роти, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків в умовах воєнного стану, 17.12.2023 у точно не встановлений час, однак не пізніше 23:48 год. самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до 18.11.2025, та в період часу з 17грудня2023 року по 18 листопада 2025 року був відсутній на службі без поважних причин і не виконував службові обов`язки в умовах воєнного стану.
Окрім цього, ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем, під час проходження військової служби за призивом у військовій частині НОМЕР_3 на посаді солдата резерву 44 запасної роти, у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків в умовах воєнного стану, 10.03.2024 не з`явився вчасно на службу, без поважних причин, тривалістю понад три доби у розташування військової частини НОМЕР_4 , що за адресою: АДРЕСА_3 , та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_4 до 18.11.2025та в період часу з 10березня2024 року по 18листопада 2025 року був відсутній на службі без поважних причин і не виконував службові обов`язки в умовах воєнного стану.
Такими діями  ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України - самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю та пояснив, що 20.07.2023 він був призваний по мобілізації і будучи військовослужбовцем в умовах воєнного стану покинув військову частину під час передислокації і повернувся додому. Причиною таких дій назвав необхідність бути поруч з дитиною та дружиною, які хворіли. Згодом він дійсно повернувся до військової служби, однак повторно самовільно залишив військову частину та повернувся додому з тих же підстав. Обвинувачений щиро покаявся та просив його суворо не карати.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та приймаючи до уваги, що прокурор також не оспорювала встановлені фактичні обставини, при яких скоєно кримінальне правопорушення, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин скоєння кримінальних правопорушень, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особи обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при встановлених судом обставинах, доведена повністю, а його дії необхідно кваліфікувати за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
При призначенні покарання суд враховує положення ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якого покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Також суд враховує загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, а саме призначення покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно положень Загальної частини цього Кодексу та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого у відповідності до ст. 66 КК України суд визнає його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого у відповідності до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Досліджуючи дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд бере до уваги, що він є людиною молодого віку, одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проходження військової служби характеризується негативно, під наглядом у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
З урахуванням усіх обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно обрати у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки саме такий вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами.
Оцінюючи прохання обвинуваченого та його захисниці про необхідність застосування ст. 69 КК України та призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі, суд вважає, що таке не ґрунтується на вимогах закону.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні по справі №1-33/2004 від 2 листопада 2004 року серед іншого вказав, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Так, за правилами ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 75 КК України їхнє застосування є неможливим до злочинів передбачених зокрема ст. 407 КК України.
Тому, з урахуванням таких обставин справи та вищенаведених норм права, суд вважає, що покарання обвинуваченому повинно бути призначено без застосуванням статті 69 та статті 75 КК України, а тому виправлення засудженого неможливе без реального відбуття покарання за тяжкий злочин.
З огляду на обране судом покарання строк дії запобіжного заходу необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов заявлено не було.
Речові докази відсутні.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Керуючись ст. ст. 366-368, 371, 374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, 
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4  визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. 
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 обчислювати з моменту його фактичного затримання, а саме з 18.11.2025.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення з 18.11.2025 до набрання даним вироком законної сили з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі. 
Обраний запобіжний захід щодо ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Львівського апеляційного суду через Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок ухвалено в нарадчій кімнаті 01.04.2026.

Суддя           ОСОБА_1