Справа № 465/8783/25 
Провадження 2/465/2060/26 

РІШЕННЯ
Іменем України
02.04.2026 року         м. Львів
Франківський районний суд м. Львова у складі:
головуючого судді – Мартьянової С.М. 
при секретарі судового засідання – Штокало С.-М. Р. 
за участю:
представника позивача – Заяць Б.Р.
представника відповідача – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулася до суду із позовом про звільнення самовільно зайнятого приміщення, в якому просила суд ухвалити рішення яким зобов`язати відповідачів звільнити шляхом виселення самовільно зайняті нежитлові приміщення під індексами 1-1,1-2 та 1-3 цокольного поверху (у будинку під літерою «А-3») загальною площею 22,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати. 
В обґрунтування заявленого позову зазначає, що на АДРЕСА_1 знаходяться нежитлові приміщення під індексами 1-1, 1-2,1-3 цокольного поверху (у будинку під літерою «А-3») загальною площею 22,1 кв.м, які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.
Технічна характеристика даного об?єкта нерухомого майна наведена у
технічному паспорті.
В процесі здійснення своїх повноважень Управлінню комунальної власності стало відомо, що вищевказані нежитлові приміщення під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , які перебувають у комунальної власності, незаконно утримуються та використовуються мешканцями цього будинку з квартири АДРЕСА_2 , а саме, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Також зазначає, що згідно до поверхового плану по АДРЕСА_1 , дані приміщення під індексами 1-1, 1-2, 1-3, які розташовані в п/підвалі, є житловими та були складовою квартири АДРЕСА_3 .
Надалі, відповідно до рішення Франківського (Радянського) райвиконкому міста Львова № 27 від 14.01.1986, вказану непридатну до житла квартиру АДРЕСА_3 було виключено з житлового фонду, а також вирішено приміщення перепланувати під нежитлові та передати на умовах оренди для розміщення археологічної лабораторії Звенигородської експедиції Інституту суспільних наук АН УРСР.
Таким чином, після переведення квартири АДРЕСА_4 до нежитлового - фонду районних рад, така була передана до комунальної територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.
Крім того, 08.11.1993 між Фондом комунального майна м. Львова та Інститутом Українознавства АН України укладено договір оренди за №2725, предметом якого є передача в користування нежитлових приміщень під індексами 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м у будинку АДРЕСА_1 під археологічну лабораторію. Термін дії договору оренди завершився 01.04.1996. 
Згідно з листом Інституту №141/87 від 04.04.1996, Управління комунального майна міста Львова розірвало угоду на оренду приміщень з 01.04.1996.
Відтак, вищевказані нежитлові приміщення під індексами 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , перебували в оренді як окремий об?єкт цивільно-правових відносин (укладення договору найму засвідчує їх можливість бути об?єктом цивільно-правових відносин) і не використовувалися для обслуговування будинку.
Відповідно, нежитлові приміщення під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , не увійшли до інших договорів оренди та Управлінням в подальшому не відчужувалися.
03.10.1996 було прийнято розпорядження Франківської районної адміністрації за №1167, яким надано мешканцям квартири АДРЕСА_2 нежитлові приміщення під літ. 1-1, АДРЕСА_5 під господарські потреби.
Жодних договорів оренди з мешканцями квартири АДРЕСА_2 , а саме з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , щодо використання даних приміщень, Управлінням комунальної власності не укладалось.
Таким чином, розпорядження Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 за №1167, щодо надання в користування нежитлових приміщень під індексами 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м не може вважатися належною правовою підставою для користування цими приміщеннями, а отже - саме користування відповідачами є незаконним.
Крім цього, 04.04.2023 виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийняте рішення №316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації», яким, зокрема, було визнано таким, що втратило чинність, розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 № 1167 «Про надання в користування нежитлових підвальних приміщень зазначених на поверховому плані під індексом №1-1,1-2, 1-3 в будинку АДРЕСА_1 », на підставі якого і здійснювалося користування даними нежитловими приміщеннями.
Виконавчий комітет Львівської міської ради має право в межах повноважень скасовувати акти районних адміністрацій, зокрема, в даному випадку, розпорядження Франківської районної адміністрації. Франківська районна адміністрація повинна виконувати рішення виконавчого комітету.
Відповідно, розпорядження, на підставі якого відповідачі користувалися приміщеннями, втратило чинність, а жодних договорів оренди між мешканцями квартири АДРЕСА_2 , а саме з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та Управлінням комунальної власності щодо використання даних приміщень не укладалось.
Листом від 14.04.2023 № 672 ЛКП «Вулецьке» повідомило ОСОБА_2 про втрату чинності розпорядження голови Франківської адміністрації від 03.10.1996 №1167 та попередило про необхідність звільнення займаних приміщень протягом одного місяця.
Отже, вищевказані приміщення не є приватною власністю відповідачів, інших речових прав на дані приміщення відповідачі не мають. Це свідчить про незаконне самовільне використання об`єкта комунальної власності.
28 серпня 2025 року представниками Управління комунальної власності, спільно з представником ЛКП «Вулецьке», було проведено обстеження нежитлових приміщень під індексом 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було встановлено, що доступ до даних приміщень - відсутній.
Представником ЛКП «Вулецьке», яке є балансоутримувачем вищевказаного об?єкта нерухомого майна, під час даного обстеження була надана інформація, що нежитлові підвальні приміщення під індексами 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м у вказаному будинку самовільно захоплені мешканцями квартири АДРЕСА_6 , а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . 
Додатково, повідомлено, що балансоутримувач зобов?язаний не допускати до нежитлових приміщень сторонніх осіб, всіляко забезпечувати схоронність майна та недопустимість порушення права власності, здійснювати повноваження щодо використання приміщень, які стали вільними.
Даним актом обстеження було підтверджено дві важливі обставини, що мають значення для справи, а саме, для початку, що доступ до даної будівлі власнику майна, а саме Львівській міській раді - відсутній, що позбавляє можливості користуватися, розпоряджатися належним їй майном відповідно до чинного законодавства, а також те, що майно є самовільно захопленим Циснецьким B.B., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Отже, вищевказані приміщення не є приватною власністю відвідачів, інших речових прав на дані приміщення відповідачі не мають. Це свідчить про незаконне самовільне використання об`єкта комунальної власності.
Окрім того, у провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувала справа №465/1067/22 за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятих нежитлових приміщень під індексами 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі N?465/1067/22 від 07 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
14 квітня 2025 року Верховним Судом розглянуто справу та, відповідно, постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року та рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року у справі №465/1067/22, залишено без змін.
Рішення суду касаційної інстанції, зокрема, вмотивовано тим, що «на час звернення Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до суду з цим позовом (17 лютого 2022 року) відповідачі на законній підставі займали спірні підвальні приміщення, а саме на підставі рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень Франківської районної адміністрації № 1167 від 03 жовтня 1996 року та розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03 жовтня 1996 року».
Додатково, зазначають, що на момент подання даного позову розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 03.10.1996 №1167, яким надано мешканцям квартири АДРЕСА_7 під господарські потреби, втратило чинність на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації» від 04 квітня 2023 року.
Окрім цього, у відповідачів, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні правовстановлюючі або будь-які інші документи, які б надавали йому право користування даними приміщеннями.
Незважаючи на це, упродовж тривалого періоду, зокрема у 2023-2025 роках відповідачі продовжували користуватися нежитловими приміщеннями під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , після втрати чинності вищевказаного розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 № 1167, та чинити перешкоди власнику у володінні та користуванні даними нежитловими приміщеними.
Станом на момент подання цього позову відповідачі й надалі використовують зазначені приміщення без будь-якої правової підстави, а тому таке користування є незаконним.
Отже, наявні достатні підстави для задоволення позовних вимог про звільнення нежитлових приміщень.
Незаконне володіння відповідачами об`єктом комунальної власності порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом, вирішувати питання про подальше користування ним тощо.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач і був змушений звернутися до суду з даними позовними вимогами. 
Ухвалою суду від 05.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче судове засідання. 
14.01.2026 через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, від представника відповідачів, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на наступні обставини. 
Так, відповідач не погоджується з доводами позивача, обставинами викладеними у позовній заяві та їхньою правовою оцінкою, а тому заперечує проти задоволення позову як безпідставного та необґрунтованого.
Відповідачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_6 на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Львівською міською адміністрацією 10.02.1994 р. 
Ще до проведення приватизації житла ОСОБА_2 звертався до Фонду комунального майна м. Львова з проханням про надання дозволу на використання напівпідвального приміщення у будинку АДРЕСА_8 площею 5,3 кв.м. під господарські потреби. 
Однак, зважаючи на перебування на той час майна у оренді Інституту Українознавства Академії наук України згідно з Договором на оренду нежитлових приміщень №2725 від 08.11.1993 р. для розміщення археологічної лабораторії, відповідача приватизували квартиру без закріплення допоміжних господарських приміщень з числа приміщень загального користування у будинку. 
Натомість з 01.04.1996 у зв`язку із розірванням договору оренди з Інститутом українознавства ім. І. Крип`якевича НАН України (на підставі Листа самого орендаря-Інституту №141/87 від 04.04.1996 р. ), в будинку АДРЕСА_1 звільнилися нежитлові підвальні приміщення 1-1, 1-2, 1-3 площею 22,1 кв.м. Перебуваючи у занедбаному комерційно не привабливому стані, вони використовувалися хіба що безхатьками та наркоманами, що наражало на небезпеку та незручності усіх мешканців будинку. У зв`язку із цим, спільною заявою усі мешканці звернулися до обслуговуючої на той мас Житлово-експлуатаційної контори №204 про передачу цих приміщень відповідачам. 
На цій підставі Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1167 від 03.10.1996 р. було затверджено рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень (протокол №12 § 1 від 25.07.1996 р.) та надано приміщення під літерою 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 22,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 в користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 .
Таким чином на сьогодні відповідачі є законними користувачами спірних приміщень на підставі визначених рішень згідно з безоплатною передачею майна у користування в порядку ст.ст. 324-331 ЦК України 1963 р. ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Отже, понад 20 років відповідачі користуються вказаними приміщеннями на підставі законного речового титулу права користування, яке виникло згідно з рішенням органу місцевого самоврядування, яке прийняте у встановленому законом порядку, із врахуванням забезпечення прав співвласників загального та неподільного майна багатоквартирного будинку на управління ним у власних інтересах. Відповідачами безпосередньо вкладалися кошти у відновлення, ремонт та обслуговування вказаних приміщень у комплексі будинку, у якому вони проживають. 
Усі вказані обставини були доведені до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради і ЛКП «Вулецьке» у відповідь на незаконну вимогу ЛКП «Вулецьке» від 04.09.2020 вих №2351. Однак, вказані аргументи не були взяті до уваги позивачем, а відповідачам чиняться перешкоди у реалізації законних прав щодо оформлення речових прав на спірне майно у встановленому законом порядку. 
Як зазначено самим позивачем у позовній заяві, аналогічні вимоги з приводу тога самого майна за участі тих же сторін були предметом розгляду у межах справи №465/1067/22, у якій рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07.02.2024, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.10.2024 та постановою Верховного Суду від 14.04.2025, відмовлено у задоволенні позову, оскільки судами не встановлено, що відповідачі самовільно зайняли спірні приміщення, а підставою такого стало наведене рішення Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, прийняте у 1996 році. 
Натомість, замість врегулювати ситуацію в межах законних повноважень і пропозицій, позивач подає фактично повторний позов, вдаючись до чергового грубого порушення прав відповідачів, скасовуючи через 27 років розпорядження, втручаючись у законні речові права ОСОБА_7 , порушуючи майнові інтереси. Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 р. спірні приміщення – нежитлові приміщення підвалу в будинку АДРЕСА_1 під індексом 1-1, 1-2, 1-3 загальною площею 22,1 кв. м. - передані у користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 (відповідачам).
Таким чином, вказане рішення стало нормативною підставою набуття речового права безоплатного користування на спірне майно відповідачами.
Виконавчий комітет Львівської міської ради рішенням від 04.04.2023 р. № 316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації», керуючись Цивільним кодексом України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про оренду державного та комунального майна», з метою ефективного використання майна комунальної власності вирішив, вважати такими, що втратили чинність Розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 №1167 «Про надання в користування нежитлових підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 »; доручив Франківській районній адміністрації попередити мешканців, які використовують нежитлові приміщення на підставі розпоряджень, зазначених у пункті 1 цього рішення, про звільнення протягом одного місяця займаних ними приміщень, а у разі відмови звільнити нежитлові приміщення, зазначені у пункті 1 цього рішення, подати у юридичний департамент документи для підготовки позовних заяв до суду.
Жодна з перелічених нормативних підстави прийняття Рішення від 04.04.2023 р. №316 не містить такої підстави припинення речового права користування майном як визнання правовстановлюючого рішення таким, що втратило чинність, за волею самого суб`єкта владних повноважень. Це підтверджує і зміст Рішення від 04.04.2023 №316, який не містить посилання на конкретний припис нормативно-правових актів для законності обґрунтування вимоги про звільнення спірних приміщень. 
Прийняття такого рішення лише 04.04.2023 у процесі розгляду попередньо заявленого ще у 2022 році позову, непрямо засвідчує безпідставність вимог позивача у провадженні, що розглядається судом. Позивачем самостійно заявлено, що фактично чинне Розпорядження голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 р. є достатньою підставою для набуття відповідачами речових прав на спірні нежитлові приміщення, а проведена до того процедура вимог про їх звільнення і звернення до суду були не достатньо обґрунтованими з нормативної точки зору.
Щодо обраного позивачем способу захисту власних інтересів, шляхом фактичного скасування попередніх рішень, відзначає, що такий суперечить усталеній правозастосовній практиці, яка базується на чинних принципах нормативно-правового регулювання.
Так, абз. 5, 6 ч. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 визначає, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов?язані з реалізацією певних суб?єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб?єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.
Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Водночас, аналізуючи ситуацію позбавлення речового права на майно, шляхом скасування органами державної влади та органами місцевого самоврядування своїх попередніх рішень, прийнятих на користь особи, Європейський Суд з прав людини встановив порушення ст. 1 Першого протоколу.
На підстав ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, є релевантним за змістом до спірних правовідносин, оскільки стосуються протиправної спроби позбавити відповідачів речового права без будь-якого нормативного і фактичного обґрунтування та наведення мотивів, всупереч оцінці пропорційності щодо утримання спірних приміщень відповідачами протягом 27 років, шляхом скасування свого ж рішення без будь-якого відшкодування чи компенсації на користь осіб. 
На сьогодні, згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), а нежитлові приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. 
На час приватизації відповідачами квартири було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. № 56, у пункті 17 якого прямо вказувалося, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.
З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).
У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Зважаючи на те, що ці приміщення знаходяться в межах конструктивних меж периметру забудови будинку АДРЕСА_1 на цокольному поверху, має захід через загальний коридор будинку, та використовувалися саме як допоміжні приміщення для господарських потреб мешканцями квартири АДРЕСА_2 - такі мають статус спільного майна багатоквартирного будинку, а не є об`єктом права комунальної власності, що позбавляє Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради заявляти відповідний позов. 
17.02.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, зокрема, відповідно до «Положення про Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради», затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 07.03.2025 № 218, одним з основних завдань Управління є виконання функції органу управління майном комунальної власності територіальної громади м. Львова.
В процесі здійснення своїх повноважень Управлінню комунальної власності стало відомо, що вищевказані нежитлові приміщення під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , які перебувають у комунальній власності, незаконно утримуються та використовуються мешканцями цього будинку з квартири АДРЕСА_2 , а саме, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Нежитлові приміщення під індексами 1-1, 1-2 та 1-3 цокольного поверху (у будинку під літерою «А-3») загальною площею 22,1 кв.м за даною адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради (реєстраційний номер 2753464046060).
Відповідно, вищенаведене повністю спростовує твердження представника відповідачів щодо відсутності права комунальної власності на спірне майно.
Вказані приміщення не мають статусу допоміжних, оскільки відповідно до поверхового плану будинку АДРЕСА_1 , дані приміщення під інд. 1-1, 1-2, 1-3, що розташовані в п/підвалі, первісно мали статус житлових та входили до складу квартири АДРЕСА_3 . Таким чином, вказані приміщення є самостійним об`єктом нерухомого майна, який не є допоміжним та за своїм функціональним призначенням не використовувався для обслуговування будинку чи його мешканців.
Згідно до рішення Франківського (Радянського) райвиконкому міста Львова №27 від 14.01.1986, вказану непридатну до житла квартиру АДРЕСА_3 було виключено з житлового фонду, а також вирішено приміщення перепланувати під нежитлові та передати на умовах оренди для розміщення археологічної лабораторії Звенигородської експедиції Інституту суспільних наук АН УРСР.
Таким чином, після переведення квартири АДРЕСА_4 до нежитлового фонду районних рад, така була передана до комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.
08.11.1993 між Фондом комунального майна м. Львова та Інститутом
Українознавства АН України укладено договір оренди за №2725, предметом якого є передача в користування нежитлових приміщень під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м у будинку АДРЕСА_1 під археологічну лабораторію. Термін дії договору оренди завершився 01.04.1996.
Окрім цього, факт оренди даних приміщень Інститутом Українознавства АН України лише підтверджує позицію Позивача про те, що це самостійний нежитловий об`єкт, який перебував на обліку міста, а не допоміжне приміщення будинку.
Відповідно, нежитлові приміщення під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , не увійшли до інших договорів оренди та Управлінням в подальшому не відчужувалися.
Вищевказані нежитлові приміщення під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , перебували в оренді як окремий об`єкт цивільно-правових відносин (укладення договору найму засвідчує їх можливість бути об`єктом цивільно-правових відносин) і не використовувалися для обслуговування будинку, що є додатковим доказом їх нежитлового статусу.
Відповідно, технічна характеристика спірних приміщень, наведена у технічному паспорті на групу нежитлових приміщень №1-1, 1-2 та 1-3 за адресою: АДРЕСА_1 , виданого 15 квітня 2023 року, нежитлові приміщення під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , свідчить про те, що спірні приміщення є нежитловими.
Отже, за критеріями розташування приміщення в житловому будинку та технічних характеристик самого приміщення, немає підстав для віднесення його до допоміжних.
Разом з тим, для встановлення допоміжного статусу приміщень, стороні у справі не достатньо посилатися на закон, необхідно надати докази належності приміщень до допоміжних.
Відтак, нежитлові приміщення під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , тривалий час (протягом десятків років) мали статус житлових, а в подальшому використовувалися як нежилі та виступали самостійним об`єктом оренди. Оскільки вказані приміщення протягом усього часу мали правовий статус самостійного об`єкта нерухомого майна, вони не є допоміжними, що повністю відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі №463/5112/17-ц. Матеріали справи містять достатньо доказів, які підтверджують належність цих приміщень до нежитлового фонду та їх перебування у комунальній власності територіальної громади м. Львова.
03.10.1996 було прийнято розпорядження Франківської районної адміністрації за №1167, яким надано мешканцям квартири АДРЕСА_2 нежитлові приміщення під літ. 1-1, АДРЕСА_5 під господарські потреби.
Зазначає, що положення вищевказаного розпорядження Франківської районної адміністрації виконані не були: жодних договорів оренди даних приміщень із мешканцями квартири АДРЕСА_6 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , Управлінням комунальної власності не укладалося.
Окрім цього, зазначимо, що будь-які посилання на занедбаний стан приміщення не можуть бути виправданням для його самовільного зайняття.
Відсутність у Відповідачів належно оформленого договору оренди робить їхнє перебування у приміщеннях незаконним (самовільним зайняттям).
Також, звертаю увагу, що у вищевказаному розпорядженні чітко зазначено статус спірних приміщень як нежитлові, про що не могли не знати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Також позиція представника відповідачів ґрунтується на чинності розпорядження Франківської районної адміністрації № 1167 від 03.10.1996, однак представник позивача не погоджується з даним твердженням з огляду на наступне.
Вказане розпорядження Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 № 1167 було скасовано рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації» від 04.04.2023, що додатково підтверджує факт відсутності у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких підстав для користування цими приміщеннями.
Відтак, виконавчий комітет Львівської міської ради, діючи у межах своїх повноважень, має право скасовувати акти районних адміністрацій, що і було реалізовано щодо розпорядження Франківської районної адміністрації. 
Франківська районна адміністрація зобов`язана виконувати рішення виконавчого комітету, що прямо передбачено чинним законодавством та установчими документами цих органів.
Окрім того, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 316 від 04.04.2023 є чинним, не було оскаржене у встановленому законом порядку та, відповідно до ст. 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», є обов`язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Разом з тим, на переконання позивача, питання чинності рішення №316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації» від 04.04.2023 не є предметом даного позову, а тому, відповідно, не може ставитися під сумнів у даній справі, оскільки є чинним та не скасованим.
При цьому, скасоване розпорядження Франківської районної адміністрації №1167 від 03.10.1996 за своєю правовою природою ніколи не створювало права власності для мешканців квартири АДРЕСА_6 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а лише визначало можливість права користування приміщеннями під господарські потреби.
Таким чином, будь-які заперечення Відповідачів, що ґрунтуються на чинності розпорядження № 1167 від 03.10.1996, є необґрунтованими та повністю спростовуються вищенаведеними обставинами та наявними у справі доказами.
Оскільки вказане розпорядження Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 № 1167 слугувало єдиною правовою підставою для користування майном, його скасування означає, що подальше використання приміщень Відповідачами, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 є незаконним та створює протиправні перешкоди територіальній громаді у здійсненні нею права власності на цей об`єкт.
Листом від 14.04.2023 № 672 ЛКП «Вулецьке» повідомило ОСОБА_2 про втрату чинності розпорядження голови Франківської адміністрації від 03.10.1996 №1167 та попередило про необхідність звільнення займаних приміщень протягом одного місяця.
Враховуючи вищенаведене, зокрема скасування вказаного розпорядження Франківської районної адміністрації, представником Управління комунальної власності, спільно з представником ЛКП «Вулецьке», проведено обстеження нежитлових приміщень під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами огляду встановлено, що дані приміщення не звільнені мешканцями квартири АДРЕСА_6 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а доступ до об`єкта відсутній.
Вищевказані приміщення не належать на праві приватної власності відповідачам, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 та будь-які інші речові права зазначених осіб на це майно відсутні. Така ситуація свідчить про незаконне самовільне використання об`єкта комунальної власності.
Правовий режим «допоміжних приміщень» на вказаний об`єкт не поширюється.
Оскільки розпорядження № 1167 від 03.10.1996 скасовано, а територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради є законним власником зазначених нежитлових приміщень, будь-яке подальше їх використання відповідачами є самовільним зайняттям об`єкта комунальної власності без належних правових підстав. Відповідно, твердження представника відповідачів про наявність права користування приміщеннями є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Незважаючи на це, протягом 2023-2025 років, після втрати чинності вищевказаного розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 № 1167, відповідачі продовжують самовільно користуватися нежитловими приміщеннями під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: м.Львів, вул.Повстанська, 9, чим чинять перешкоди Львівській міській раді у володінні та користуванні даним комунальним майном.
Станом на момент подання позову, відповідачі й надалі займають зазначені приміщення без належної правової підстави, що згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України підтверджує незаконність такого користування та є безумовною підставою для їх примусового звільнення.
Твердження про повторність розгляду цього спору є необґрунтованими, оскільки підстави даного позову не є тотожними підставам позову у справі №465/1067/22, яка розглядалася раніше.
Дійсно, у провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувала справа №465/1067/22 за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятих нежитлових приміщень під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року у справі №465/1067/22, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2025 року зазначені судові рішення залишено без змін.
Суд касаційної інстанції мотивував своє рішення тим, що «на час звернення Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до суду з цим позовом (17 лютого 2022 року) відповідачі на законній підставі займали спірні підвальні приміщення, а саме на підставі рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень Франківської районної адміністрації № 1167 від 03 жовтня 1996 року та розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03 жовтня 1996 року».
Водночас, на момент подання позову у справі №465/8783/25, розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 03.10.1996 №1167, яким надано мешканцям квартири АДРЕСА_7 під господарські потреби, втратило чинність на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації» від 04 квітня 2023 року.
Відповідно до положень процесуального законодавства та усталеної судової практики, позови визнаються тотожними за умови одночасної наявності трьох елементів: тотожності сторін, предмета та підстав позову. За відсутності хоча б одного з цих елементів, спір не може вважатися тотожним.
У даному випадку сторони та предмет вимог можуть формально збігатися, однак відсутня тотожність підстав позову. Під час розгляду справи № 465/1067/22 суди виходили з того, що відповідачі користувалися нежитловими приміщеннями під інд. 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , на законній підставі — на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №1167 від 03 жовтня 1996 року, яке, на той момент, було чинним.
Ухвалою суду від 19.02.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, фактично посилалась на ті ж обставини, які викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. 
Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, фактично посилався на ті ж обставини які викладені у відзиві на позовну заяву.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, наявні в ній докази у їх сукупності та кожен доказ окремо, дійшов наступного висновку. 
В судовому засіданні встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 знаходяться нежитлові приміщення під індексами 1-1, 1-2 та 1-3 цокольного поверху (у будинку під літерою «А-3») загальною площею 22,1 кв.м., які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2023.
Дані нежитлові приміщення були предметом договору оренди № 2725 від 08.11.1993 року, укладеного між Фондом комунального майна м. Львова та Інститутом Українознавства АН України.
Рішенням виконавчого комітету Радянської районної ради Народних депутатів м. Львова № 27 від 14.01.1986, непридатну до житла квартиру АДРЕСА_9 демонтувати, зняти з балансу ЖЕД-204, як житло, і передати в оренду інституту суспільних наук АН УРСР для розміщення археологічної лабораторії Звенигородської експедиції. 
Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 10.02.1994 року № НОМЕР_1 власниками квартири за адресою: АДРЕСА_10 є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 р. було затверджено рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень (протокол № 12 § 1 від 25.07.1996 р.) та приміщення під літерою І-І, І-2, І-3, загальною площею 22,1 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 надано в користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 .
Виконавчий комітет Львівської міської ради рішенням від 04.04.2023 р. № 316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації», керуючись Цивільним кодексом України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про оренду державного та комунального майна», з метою ефективного використання майна комунальної власності вирішив, вважати такими, що втратили чинність Розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 №1167 «Про надання в користування нежитлових підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 »; доручив Франківській районній адміністрації попередити мешканців, які використовують нежитлові приміщення на підставі розпоряджень, зазначених у пункті 1 цього рішення, про звільнення протягом одного місяця займаних ними приміщень, а у разі відмови звільнити нежитлові приміщення, зазначені у пункті 1 цього рішення, подати у юридичний департамент документи для підготовки позовних заяв до суду.
28 серпня 2025 року представниками Управління комунальної власності, спільно з представником ЛКП «Вулецьке», було проведено обстеження нежитлових приміщень під індексом 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було встановлено, що доступ до даних приміщень - відсутній.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07.02.2024 (справа №465/1067/22) у задоволенні позовної заяви Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятого приміщення – відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 03.10.2024 апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради залишено без задоволення.
Рішення Франківського районного суду міста Львова від 07.02.2024 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 14.04.2025 касаційну скаргу Львівської міської ради залишено без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року залишено без змін.
В мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 14.04.2025 зокрема, зазначено, що на час звернення Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до суду з цим позовом (17 лютого 2022 року) відповідачі на законній підставі займали спірні підвальні приміщення, а саме на підставі рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень Франківської районної адміністрації № 1167 від 03 жовтня 1996 року та розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03 жовтня 1996 року.
Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 319 ЦК України врегульовані питання здійснення права власності, згідно з частинами першою, другою, сьомої якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Статтею 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Згідно з Положенням про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженим ухвалою Львівської міської ради від 14 липня 2016 року № 777, до повноважень Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради належить здійснення управління майном, що належить до комунальної власності міста у визначених міською радою та виконавчим комітетом межах; виконання повноважень орендодавця, продавця, органу приватизації майна комунальної власності міста, надання обліку орендних платежів та контролю за її надходження.
Положенням про управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, затвердженим рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 02 грудня 2016 року № 1125, одним з основних завдань управління є виконання функції органу управління майном комунальної власності територіальної громади міста Львова.
Положенням про виконавчий комітет Львівської міської ради, затвердженою ухвалою Львівської міської ради від 09.02.2017 №1478, до повноважень виконавчого комітету, відповідно до п. 3.7 належить скасування або зміна актів районних адміністрацій, департаментів, управлінь, відділів, інших виконавчих органів міської ради, а також їх посадових осіб.
Отже, судом встановлено, що розпорядження Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 №1167 було скасовано рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації» від 04.04.2023. 
Листом від 14.04.2023 № 672 ЛКП «Вулецьке» повідомило ОСОБА_2 про втрату чинності розпорядження голови Франківської адміністрації від 03.10.1996 №1167 та попередило про необхідність звільнення займаних приміщень протягом одного місяця.
Проте, відповідачі продовжують користуватися спірними приміщеннями без правовстановлюючих документів та фактично чинять перешкоди власнику у володінні, розпорядженні та користування даними приміщеннями. 
Отже, судом встановлено, що спірні приміщення належать Львівській міській раді, розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 03.10.1996 №1167 скасовано рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації» від 04.04.2023, дане рішення є чинним, не оскаржувалося у судовому порядку, а отже відповідачі самовільно без належних правових підстав на сьогоднішній день займають нежитлові приміщення під індексами 1-1, 1-2 та 1-3 цокольного поверху (у будинку під літерою «А-3») загальною площею 22,1 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 . 
Спірні приміщення не є допоміжними приміщеннями, оскільки згідно рішення виконавчого комітету Радянської районної ради Народних депутатів м. Львова № 27 від 14.01.1986, непридатну до житла квартиру АДРЕСА_9 демонтовано, знято з балансу ЖЕД-204, як житло, і передано в оренду інституту суспільних наук АН УРСР для розміщення археологічної лабораторії Звенигородської експедиції. Крім того, згідно розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів від 03.10.1996 №1167 відповідачам було надано в користування саме нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_1 . Будь-яких доказів того, що спірні нежитлові приміщення змінили статус на допоміжні матеріали справи не містять. 
Крім того, суд зазначає, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
В даному випадку сторони та предмет однаковий, проте підстави для звернення до суду є іншими. 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Таким чином з огляду на факти справи та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд в першу чергу повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами факт незаконного утримання та використовування відповідачами спірного приміщення.
У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради слід задовольнити, та зобов`язати відповідачів звільнити шляхом виселення самовільно зайняті нежитлові приміщення під індексами 1-1,1-2 та 1-3 цокольного поверху (у будинку під літерою «А-3») загальною площею 22,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2 групи, та звільнений від сплати судового збору, то судові витрати з останнього компенсуються за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. 
З відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 слід стягнути судові витрати у рівних частинах у розмірі по 1009, 33 грн. з кожної окремо.
Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.12,81,141,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення самовільно зайнятого приміщення – задовольнити. 
Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звільнити шляхом виселення самовільно зайняті нежитлові приміщення під індексами 1-1,1-2 та 1-3 цокольного поверху (у будинку під літерою «А-3») загальною площею 22,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 суму судового збору у розмірі 2018 (дві тисячі вісімнадцять) грн. 66 коп., тобто по 1009 грн. 33 коп. з кожного.
Компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 1009 (одна тисяча дев`ять) грн. 33 коп. судового збору.
Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Найменування сторін та учасників справи: 
Позивач: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, код ЄДРПОУ 25558625, м. Львів, пл. Галицька, 15.
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_10 . 
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_10 . 
Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_10 .
Повний текст рішення складено 07.04.2026. 

Суддя Мартьянова С.М.