Справа № 175/11009/25
Провадження № 2/175/2213/25
РІШЕННЯ 
Іменем України
"05" березня 2026 р. с-ще Слобожанське
Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Краснокутської Н.С., за участю секретаря судового засідання Коломоєць Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 175/11009/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із будинку,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із будинку, у якій позивач просить суд: зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) усунути перешкоди власнику ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) у користуванні особистою приватною власністю, а саме: будинком АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), з вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтуванні позовної заяви зазначено про те, що 13.09.2018 року ОСОБА_1 було придбано земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер: 1221455400:02:003:0072, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №3741. Право власності позивача на вказану земельну ділянку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137649744 від 13.09.2018 року. У цей день, позивачем також був придбаний будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №3743.
Право власності позивача на будинок АДРЕСА_2 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137649924 від 13.09.2018 року. 
Під час укладення правочинів від 13.09.2018 року, а саме: договору купівлі-продажу земельної ділянки та договору купівлі-продажу будинку №9, позивач перебувала у статусі особи, яка не перебуває у зареєстрованому шлюбі, що свідчить про набуття зазначеного нерухомого майна на праві особистої приватної власності відповідно до вимог статті 57 Сімейного кодексу України. 
29 листопада 2019 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 907.
У цьому шлюбі народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Згодом у зв`язку з деструктивною поведінкою відповідача, системними проявами агресії, моральним тиском, неповагою до позивача як до жінки, матері та особистості, спільне проживання сторін стало неможливим. 
У 2023 році сторони дійшли згоди про припинення шлюбу. Станом на дату подання позовної заяви шлюб між позивачем та відповідачем розірвано на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2023 року у справі №204/13400/23.
З 27 березня 2025 року зареєстрованим місцем проживання позивача є житловий будинок АДРЕСА_2 . Малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із матір`ю за її зареєстрованим місцем проживання. 
Станом на 27.03.2025 року шлюб між позивачем та відповідачем уже розірвано. Зареєстрованим місцем проживання відповідача з 22.07.2014 року є адреса: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 , виданому 28.08.2000 року Першотравенським МВ УМВС України у Дніпропетровській області, який належить ОСОБА_2 , відповідачу у цій справі. 
Після розірвання шлюбу відповідач самовільно прийняв рішення проживати у житловому будинку АДРЕСА_2 , який є об`єктом особистої приватної власності позивача. Позивач неодноразово повідомляла відповідача про те, що будинок АДРЕСА_2 належить їй на праві особистої приватної власності та вимагала звільнити займане житлове приміщення, проте відповідач відмовлявся виконати ці законні вимоги. Після розірвання шлюбу взаємовідносини між сторонами втратили характер спільного проживання, що виключає можливість подальшого користування житловим будинком відповідачем як членом сім`ї позивача. Крім того, відповідач систематично вчиняє дії, які мають ознаки психологічного домашнього насильства, допускає висловлювання, що принижують честь та гідність позивача, висловлює погрози, зокрема: «знищу все майно у будинку». Така поведінка відповідача є агресивною, маніпулятивною та спрямованою на здійснення психологічного тиску на позивача з метою неправомірного користування її особистою приватною власністю. Про факти зазначеної протиправної поведінки відповідача позивачем було повідомлено правоохоронні органи. 
22 травня 2025 року мав місце серйозний інцидент із проявами домашнього насильства з боку відповідача - ОСОБА_2 . Перебуваючи у стані емоційного збудження, відповідач вчинив агресивні дії, а саме: вибив міжкімнатні двері, умисно пошкодив майно, зокрема побутову техніку, вигукував образи, висловлював погрози на адресу позивача та малолітньої дитини, чим виявив явну зневагу до моральних та правових норм. Зазначені дії відбувалися у присутності малолітньої доньки сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Дитина відреагувала на події сльозами, проявами страху, просила припинити конфлікт. Така поведінка батька спричинила для дитини очевидні ознаки психологічної травматизації. У зв`язку з цим позивач негайно звернулася до поліції. 
Правоохоронці прибули на місце події, були зафіксовані наслідки насильства, відібрано відповідні пояснення. За результатами реагування 22.05.2025 року було видано терміновий заборонний припис №580077 строком на одну добу щодо відповідача як особи, яка вчинила домашнє насильство. Позивач вимушена нести матеріальні збитки у зв`язку з незаконним проживанням відповідача у житловому будинку АДРЕСА_2 , який належить їй на праві особистої приватної власності. Зазначене виражається в умисному пошкодженні та руйнуванні майна, зокрема побутової техніки, меблів та міжкімнатних дверей; істотному зростанні щомісячних витрат на оплату житлово-комунальних послуг (електро-, водо- та газопостачання), якими відповідач користується без будь-яких правових підстав та відмовляється брати участь у їх оплаті; систематичному порушенні санітарно-побутових умов, що полягає у створенні безладу, захаращенні спільних приміщень особистими речами, накопиченні сміття тощо.
Крім того, позивач зазначає, що відповідач виготовляє та зберігає саморобні вибухонебезпечні пристрої поза межами будинку, на її приватній земельній ділянці, що створює реальну загрозу життю, здоров`ю та безпеці позивача, її дитині, а також оточенню. 
У зв`язку з викладеними обставинами, спільне проживання позивача та відповідача у будинку АДРЕСА_2 стало нестерпним, об`єктивно неможливим, набуло конфліктного та небезпечного характеру та супроводжується постійним психоемоційним виснаженням для позивача. Таке співіснування грубо порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження власним житлом, яке належить їй на праві особистої приватної власності. Незважаючи на неодноразові усні та письмові звернення позивача з вимогою залишити житловий будинок АДРЕСА_2 та переселитися до іншого житла, зокрема за місцем своєї офіційної реєстрації, відповідач відмовляється добровільно звільнити зазначене житло. Така поведінка відповідача є систематичним порушенням права позивача як власника житлового будинку АДРЕСА_2 на володіння, користування та розпорядження приватною власністю, а також права на безпечні та належні умови для проживання як самої позивача, так і її малолітньої дитини.
Щоденно позивач відчуває реальну загрозу за своє життя, життя та здоров`я дитини, а також за цілісність житлового будинку та майна, що в ньому перебуває. Попри наявність термінового заборонного припису, відповідач і надалі незаконно перебуває у житловому будинку АДРЕСА_2 , порушує встановлений правовий режим користування житлом, виявляє зухвалу зневагу до визначених законом обмежень. Його деструктивна поведінка продовжується, а ризик вчинення повторних актів насильства залишається високим, що створює реальну загрозу безпеці позивача та малолітньої дитини. Окрім того, протиправні дії відповідача завдають позивачеві значних моральних і психологічних страждань, що особливо негативно впливає на психоемоційний стан малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Відповідач систематично чинить психологічний тиск на позивача, вдається до маніпуляцій, висловлює погрози, навмисно пошкоджує майно у будинку. Вищезазначені обставини унеможливлюють подальше спільне проживання позивача та малолітньої дитини у житловому будинку АДРЕСА_2 . Через постійну присутність відповідача у будинку АДРЕСА_2 позивач фактично позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватися власним житловим простором. Зокрема, відповідач перешкоджає їй у доступі до окремих кімнат та особистих речей, що є прямим порушенням права власності позивача на користування належним їй майном. Крім того, позивач постійно зазнає психологічного тиску, словесних образ, погроз та інших проявів агресивної поведінки з боку відповідача, що створює атмосферу постійного конфлікту, напруженості та небезпеки у побуті. 
Окрім того, відповідач свідомо провокує конфлікти та перешкоджає позивачеві у виконанні професійних обов`язків. Позивач є фізичною особою-підприємцем і здійснює підприємницьку діяльність. Наразі позивач є практикуючим психологом та сімейним лікарем, однак через перебування в постійному емоційному виснаженні, втратила частину клієнтів і джерело доходу. Стан психоемоційного виснаження негативно позначається на можливості здійснювати професійну діяльність, що проявляється у порушенні сну, зниженні концентрації уваги, втраті апетиту, а також появі безсоння, порушень серцевого ритму та зниження імунітету. Систематичне психологічне насильство, яке чиниться з боку відповідача має численні форми прояву й призводить до негативних наслідків. Зокрема, відповідач допускає приниження, грубе словесне поводження, вживає нецензурну лексику, знецінює особистість позивача, систематично висловлює образи, у тому числі в присутності малолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Крім того, 02 червня 2025 року позивач повторно звернулася до правоохоронних органів у зв`язку з ускладненням ситуації - неможливістю подальшого спільного проживання через постійні конфлікти, психологічний тиск та погрози. Відповідна заява була подана до Відділення поліції №2 (с-ще Слобожанське) Дніпровського районного управління поліції №2 ГУНП у Дніпропетровській області. Факт звернення підтверджується талоном-повідомлення з Єдиного обліку №8804 про прийняття та реєстрації заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 04.06.2025 року.
Станом на дату подання позовної заяви розглядається справа про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 у Дніпровському районному суді Дніпропетровської області (справа №175/8550/25) за фактом вчинення ним домашнього насильства.
Позивач у зв`язку із систематичними проявами агресії, конфліктами, моральним приниження та здійсненням психологічного домашнього насильства в присутності малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 звернулася із заявою-повідомленням про факти вчинення домашнього насильства до служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації.
Також позивач звертає увагу суду на факт незаконного заволодіння транспортним засобом, що додатково підтверджує схильність відповідача, ОСОБА_2 , до порушення норм закону. 
Після розірвання шлюбу, а саме: з 14.11.2023 року відповідач самовільно заволодів автомобілем FORD KUGA (VIN: НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , 2019 року випуску), що належить матері позивача та був переданий останній на підставі генеральної довіреності від 09.08.2023 року. Автомобіль, а також документи на нього, перебували у фактичному розпорядженні відповідача без жодних законних підстав.
У червні 2025 року позивач письмово звернулася до відповідача із заявою-вимогою про негайне повернення автомобіля, однак відповідач залишив вимогу без реагування. Незважаючи на неодноразові усні та письмові звернення відповідач відмовлявся повернути транспортний засіб, здійснюючи психологічний тиск на позивача. Згодом документи були повернуті, проте автомобіль був залишений на відкритому паркувальному майданчику з відчиненими дверима тоді як ключі залишалися у відповідача. Він навмисно не повертав їх, продовжуючи свою поведінку з ознаками психологічного тиску та маніпуляцій.
У зв`язку з цим 18.06.2025 року позивач була змушена звернутися до авторизованого сервісного центру для виготовлення дублікатів ключів і перепрограмування системи безпеки автомобіля. Було виготовлено два комплекти, що спричинило матеріальну шкоду позивачу у розмірі 500 доларів США (еквівалент 20 700 гривень станом на дату виготовлення). Дана витрата має вимушений характер і є прямим наслідком неправомірних дій відповідача.
Крім того, станом на день подання позовної заяви у Дніпровському районному суді Дніпропетровської області розглядається справа №175/12259/24 за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12022041440000536 від 19 жовтня 2022 року, в рамках якого ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191 та ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України.
Зазначені обставини свідчать про схильність відповідача до протиправної поведінки, пов`язаної із заволодінням чужим майном, ігноруванням вимог закону, маніпулюванням та шахрайством. З урахуванням наявного кримінального провадження, характеру обвинувачень та поведінки відповідача в межах подружніх і майнових відносин, позивач вважає обґрунтованим висновок про те, що дії відповідача щодо нього є продовженням усталеної моделі зневаги до закону, привласнення чужого майна та застосування, також вказана інформація посилює обґрунтовані побоювання позивача за власну безпеку та безпеку дитини.
Враховуючи вже зафіксовані прояви домашнього насильства, погрози, психологічний тиск та руйнування майна, відсутні підстави вважати, що подібна поведінка не повториться в майбутньому. Позивач вважає, що наступна ескалація агресії з боку відповідача може призвести до тяжких наслідків. З огляду на викладене, подання позовної заяви про припинення права користування житловим приміщенням шляхом виселення відповідача з будинку АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення є єдиним необхідним заходом для забезпечення безпеки позивача та малолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Таким чином, вищеперераховані обставини змусили позивача звернутися до суду з позовною заявою.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано у провадження судді Краснокутської Н.С.
05.08.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та цією ж ухвалою справу було призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
21.10.2025 року від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач заперечує обставини викладені в позовній заяві, пояснює, що він вже не проживає у вказаному будинку, просить в задоволенні позову відмовити.
19.01.2026 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та цією ж ухвалою справу було призначено до судового розгляду на 28.01.2026 року, о 11 год. 00 хв.
У судове засідання позивач не з`явився, був повідомлений належним чином про місце, час та дату розгляду справи, його представник надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.
У судове засідання відповідач не з`явився, був повідомлений належним чином про місце, час та дату розгляду справи. До суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав, однак не визнав розмір правничої допомоги, просив зменшити його до 2000 грн.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов є обґрунтованим, тому підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Судом встановлено, що позивачем 13.09.2018 року ОСОБА_1 було придбано земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер: 1221455400:02:003:0072, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №3741. Право власності позивача на вказану земельну ділянку підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137649744 від 13.09.2018 року. У цей день, позивачем також був придбаний будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №3743.
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.09.2018 серії та номер 3741, позивач є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер: 1221455400:02:003:0072, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 137649744 від 13.09.2018 року, позивач є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер: 1221455400:02:003:0072, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.09.2018 року серії та номер 3743, позивач є власником будинку АДРЕСА_2 .
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 137649924 від 13.09.2018 року, позивач є власником будинку АДРЕСА_2 .
29 листопада 2019 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 907.
У цьому шлюбі народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_6 ).
14.11.2023 року Касногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між сторонами у справі (справа № 204/13400/23, провадження № 2/204/3638/23).
Стосовно відповідача у справі було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 580077. 
31.07.2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області було ухвалено постанову у справі №175/8550/25 (провадження № 3/175/4024/25), якою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 680 (шістсот вісімдесят) гривень, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:
- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;
- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;
- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.
Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).
Частиною 1 ст. 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
У відповідності зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку.
Оскільки проживання відповідача порушує права власника позивача суд вважає, що позовні вимоги до нього про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого житла підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).
При таких обставинах, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла - підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 26000 грн., суд виходить з наступного.
Як передбачено статтею 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
До позовної заяви долучено наступні докази на підтвердження факту надання правової допомоги, а саме: 
- копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 21.05.2025 року.
З огляду на те, що стороною позивача було надано до суду договір про надання правової допомоги, а також приймаючи до уваги, що судових засідань у яких би адвокат брав участь не було, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 2000 грн. 00 коп. При прийнятті такого рішення судом також враховані вимоги ч. ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає таку суму співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи та з метою уникнення можливості неправомірного збагачення позивача за рахунок відповідача.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Таким чином, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті з нього слід стягнути 50 відсотків суми сплаченого судового збору у розмірі 605,60 грн, а іншу частину у розмірі 605,60 слід повернути позивачу з державного бюджету.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81,137, 141, 265 ЦПК України, ст. ст. 15,16, 319, 321 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із будинку - задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) усунути перешкоди власнику ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) у користуванні особистою приватною власністю, а саме: будинком АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), з вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 605 грн 60 коп.
Повернути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого 17.07.2025 року на підставі квитанції № 0706-1627-0853-0137 в сумі 1211 грн 20 коп., тобто, в розмірі 605 грн 60 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення .
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н. С. Краснокутська