ОКРЕМА ДУМКА

Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Монсанто Насіння" та Приватного акціонерного товариства "Зернопродукт МХП" про визнання договору недійсним.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням, Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження у справі №910/10333/24. Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 скасувати. Постановити нове рішення, яким позовну заяву Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків до Товариства з обмеженою відповідальністю “Монсанто Насіння”, Приватного акціонерного товариства “Зернопродукт МХП” про визнання договору недійсним задовольнити.
За результатами розгляду апеляційної скарги більшістю голосів суддів було прийнято постанову, якою апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.08.2025 у справі № 910/10333/24 залишено без змін.
При прийнятті зазначеної постанови мною, суддею Північного апеляційного господарського суду Б.О. Ткаченком, висловлено окрему думку, суть якої полягає в наступному.
18.07.2024 Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків складено Акт про результати документальної позапланової перевірки першого відповідача з питання законності декларування заявленого до відшкодування з бюджету податку на додану вартість та від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн по декларації з податку на додану вартість за квітень 2024 року з урахуванням періодів декларування від`ємного значення та поданих уточнюючих розрахунків.
Як зазначає позивач, під час перевірки в якості первинних документів були надані договір на виробництво насіння № DIR S3 від 21.03.2023, укладений між першим та другим відповідачами, та Акт виконання робіт за договором від 01.11.2023 стосовно отримання послуг по виробництву насіння. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що укладений між відповідачами договір не є договором про надання послуг, а є змішаним договором, який містить елементи різних видів договорів, зокрема, договору суборенди земельної ділянки, договору контрактації сільськогосподарської продукції, договору купівлі-продажу, договору про спільну діяльність. При цьому, оспорюваний правочин не містить усіх істотних умов, які визначені для договору суборенди земельної ділянки, договору контрактації сільськогосподарської продукції, договору купівлі-продажу, договору про спільну діяльність.
Згідно з підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюванних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
Тобто, на думку позивача, укладений між відповідачами правочин суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки оспорюваний договір на виробництво насіння №DIR S3 від 21.03.2023 укладено з метою ухилення від оподаткування та отримання незаконної податкової вигоди (відшкодування з бюджету сум податку на додану вартість, заниження податкового зобов`язання та завищення податкового кредиту), у зв`язку із чим, позивач просить суд визнати недійсним договір на виробництво насіння №DIR S3 від 21.03.2023 відповідно до приписів ст. 203, 215, 228 ЦК України.
В свою чергу відповідачі заперечили проти позову заперечили та зазначили про те, що позивачем неправильно здійснено тлумачення умов оспорюваного договору, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг з елементами підряду та зазначили, що без одночасного заявлення позовної вимоги про застосування наслідків недійсного правочину (повернення коштів) не призведе до ефективного захисту прав позивача або держави. Крім того, на думку відповідачів, позивачем не доведено вину відповідачів у намірі порушити публічний порядок, як обов`язкового елементу визнання недійсності договору відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України, а також не зазначено у чому полягає порушення інтересів держави, у зв`язку з укладанням оспорюваного правочину.
Відмовляючи в задоволенні позову, більшістю голосів колегія суддів апеляційної інстанції, як і господарський суд першої інстанції, встановив, що при зверненні до суду з вказаним позовом позивачем не обґрунтовано жодними належними та допустимими доказами наявність обставин недійсності договору на виробництво насіння № DIR S3 від 21.03.2023 відповідно до положень ч. 3 ст. 228 ЦК України, тобто, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний договір на виробництво насіння № DIR S3 від 21.03.2023 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили цей правочин, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочину не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Також судом першої інстанції вказано, що вимога про визнання правочину недійсним (як окрема вимога) без застосування наслідків недійсності не призведе до ефективного захисту права та не забезпечить відновлення порушених прав позивача (або держави), а тому підстави для задоволення такої вимоги відсутні. 
Не погоджуюсь із вищевикладеними висновками, з огляду на таке.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).
Згідно позиції Верховного Суду, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст умовами договору. Тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинами необхідно надати оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків. (Постанова від 30.01.2024 №917/656/22, від 07.03.2023 №913/864/21).
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Монсанто Насіння» (надалі – ТОВ «Монсанто Насіння») та Приватним акціонерним товариством «Зернопродукт МХП» (надалі – ПАТ «Зернопродукт МХП») укладено договір на виробництво насіння №DIR S3 від 21.03.2023 року.
Стосовно отримання послуг по виробництву насіння до перевірки надано акт виконання робіт від 01.11.2023 на загальну суму 41 506 305 грн.
Відповідно до п. 2 Договору Монсанто залучає Виробника, а Виробник погоджується виробляти, в якості Послуг для Монсанто на невиключній основі, насіння на Території, на виробничій площі, зазначеній у Додатку 1, використовуючи Батьківське насіння, що постачається Монсанто, та зберігати Батьківське насіння і повернути невикористане Батьківське насіння повному обсязі Монсанто у строки, вказані у Додатку 1.
Монсанто бере на себе зобов`язання прийняти загальний обсяг Насіння, яке відповідає Стандартам якості, викладеним в Додатку 4, і виробляється Виробником відповідно до Договору, включно з усіма його Додатками, і сплатити Виробникові Вартість Виробничих послуг, що вказана в Додатку 3.
Відповідно до п. 1 Договору, виробництво – це всі етапи виробництва Насіння, які детально описані у цьому Договорі та Додатку 2.
Відповідно до п. 4.1 Договору, Монсанто є єдиним і ексклюзивним власником Батьківського насіння, Насіння, рослин або їх частин, отриманих з Батьківського насіння на кожному етапі Виробництва, а також усіх відповідних прав інтелектуальної власності. Монсанто має намір і бажає, щоб його Батьківське насіння було використане для звичайного процесу Виробництва Насіння у спосіб, передбачений цим Договором. Виробник визнає, що він не має жодного права чи права власності на таке Батьківське насіння, Насіння або рослини чи їх частини, отримані з Батьківського насіння, за винятком права використовувати Батьківське насіння для Виробництва Насіння відповідно до цього Договру. Той факт, що Монсанто надає Виробникові Батьківське насіння, не повинен трактуватися як продаж такого Батьківського насіння Виробникові і не означає передачу будь-яких прав щодо Батьківського насіння Виробникові.
Відповідно до п. 8.1 Договору, Монсанто повинно сплатити Виробнику вартість Виробничих послуг, обчислену згідно Додатка 3, за Насіння, що відповідає Стандартам якості, вироблене у відповідності до цього Договору та прийняте Монсанто. Фактичні площі виробництва та вироблені сорти будуть зазначені в Додатку 7. Лише Насіння, яке відповідає Стандартам якості і яке було прийняте Монсанто, має братися до уваги при підрахунку та виплаті Вартості виробництва.
Як вбачається із позову та матеріалів справи, що проведеною перевіркою встановлено, що зазначений договір є змішаним, так як містить елементи різних договорів, зокрема, договору суборенди земельної ділянки, договору контрактації сільськогосподарської продукції, договору купівлі-продажу, договору про спільну діяльність.
У зазначеному договорі від 21.03.2023 №DIR S3 відсутня ставка орендної плати, проте розрахунки вчиняються залежно від кількості використаної площі сільськогосподарських угідь.
За даними єдиного реєстру нерухомого майна у ПрАТ «Зернопродукт МХП» земельний банк складається з 88 160 ділянок, площа яких становить 135 304,4 га. При цьому ПрАТ «Зернопродукт МХП» є орендарем 87 076 земельних ділянок, правокористувачем 1 066 ділянок.
Згідно Закону України «Про державну підтримку сільського господарства України» від 24.06.2004 №1877-IV, сільськогосподарська продукція (сільськогосподарські товари) – товари, зазначені у групах 1 - 24 УКТ ЗЕД згідно із Законом України "Про Митний тариф України", якщо при цьому такі товари (продукція) вирощуються, відгодовуються, виловлюються, збираються, виготовляються, виробляються, переробляються безпосередньо виробником цих товарів (продукції), а також продукти обробки та переробки цих товарів (продукції), якщо вони були вироблені на власних або орендованих потужностях (площах).
Податковим кодексом України (надалі - ПК України) визначено поняття власна сільськогосподарська продукція (пп. 14.1.331 п.14.1 ст.14 ПК України) - сільськогосподарська продукція (сільськогосподарські товари), що підпадає під визначення груп 1 - 24 УКТ ЗЕД, якщо така продукція вирощується, відгодовується, виловлюється, збирається, виготовляється, виробляється, переробляється безпосередньо виробником цієї продукції - власником, орендарем або користувачем на інших умовах (в тому числі на умовах емфітевзису) земельних ділянок, віднесених до сільськогосподарських угідь, або на давальницьких умовах.
Земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами (підпункт 14.1.74 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Власники земельних ділянок - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які відповідно до закону набули права власності на землю в Україні, а також територіальні громади та держава щодо земель комунальної та державної власності відповідно (підпункт 14.1.34, пункту 14.1 статті 14 ПК України). 
Підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності:
- на праві постійного користування;
- на умовах оренди.
Статтею 775 Цивільного Кодексу України встановлено що наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм.
Статтею 6 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» визначено що суб`єктами виробництва зерна є власники, орендарі та користувачі земельних ділянок, які використовують їх для виробництва зерна.
Згідно зі статтею 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: 
а) самостійно господарювати на землі; 
б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; 
в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; 
г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; 
ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі та споруди.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2020 по справі №918/335/17 погодилась з висновками судів попередніх інстанцій, що особа, яка володіє та користується земельними ділянками, є належним землекористувачем та набуває права власності на врожай (посіви, насадження сільськогосподарських культур, вироблену сільськогосподарську продукцію), що вирощений на таких земельних ділянках.
При цьому, за умовами договору від 21.03.2023 №DIR S3, згідно якого ПрАТ «Зернопродукт МХП» визначено як «виробника»: Сторони домовилися про таке: 
Виробництво – Всі етапи виробництва насіння, які детально описані в цьому Договорі та ДОДАТКУ 2.
Послуги – Всі послуги, які має надати виробник за цим Договором згідно умов цього Договору та ДОДАТКІВ 2 та 5.
Виробничі площі – Поля, що згадуються у ДОДАТКУ 1 або, після підписання цього Договору, схвалені Монсанто письмово.
Додатком 1 до договору від 21.03.2023 №DIR S визначено кількість гектарів (181 га) та точне місцезнаходження виробничого поля: с. Гордіївка Гайсинського району, Вінницької області, поле №2, поле №4, поле №24; 
Згідно додатку 2 до договору від 21.03.2023 №DIR S3 Виробник зобов`язується надати наступні послуги:
- Орання;
- Підготовка ґрунту;
- Внесення пестицидів;
- Внесення добрив;
- Зрошення;
- Сортові та видові прополки;
- Ручне видалення волотей, включаючи очищення після механічного видалення волотей (лише кукурудза);
- Перезбирання осушення / валкування.
Проведеною позивачем перевіркою встановлено, що зазначені послуги надаються Виробником на земельних ділянках що належать на праві власності, оренди (суборенди) саме ПрАТ «Зернопродукт МХП», а не ТОВ «Монсанто Насіння».
Додатком 3 до договору від 21.03.2023 №DIR S3 визначено яким чином розраховується плата за виробничі послуги, а саме за формулою:
ППга = (фіксована ціна*коефіцієнт виходу) + (ФВ*премія за якість) – відрахування за збори, де:
ППга = плата у валюті;
Фіксована ціна = ціна на гектар фактичної виробничої площі.
Тобто, плата по договору повністю залежить від кількості гектар що були використані для отримання врожаю ТОВ «Монсанто Насіння», що також підтверджується актами наданих послуг, розрахованих від кількості одиниць – гектар.
До перевірки наданий акт надання послуг від 01 листопада 2023 року №1532 згідно якого ціна послуги розраховується від кількості гектарів.
Згідно калькуляція оплати за вирощування сирого насіння згідно договору №DIR S3 від 21.03.2023 загальна ціна послуги також розраховується від ціни на гектар фактичної виробничої площі (грн\га).
У відповідності до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Таким чином звертаю увагу, що в даному випадку сільськогосподарським товаровиробником у розумінні ПК України виступає саме ПрАТ «Зернопродукт МХП».
ТОВ «Монсанто Насіння» не придбає у ПрАТ «Зернопродукт МХП» вирощену продукцію, а отримує як результат діяльності згідно договору від 21.03.2023 №DIR S3, тобто у розумінні цивільного, земельного та податкового законодавства, ТОВ «Монсанто насіння» не може використовувати надані ПрАТ «Зернопродукт МХП» послуги у власній господарській діяльності визначенні Додатком 2 до договору, а саме орання, підготовка ґрунту, внесення пестицидів, внесення добрив, зрошення, сортові та видові прополки, ручне видалення волотей, включаючи очищення після механічного видалення волотей (лише кукурудза), перезбиральне осушення/ валкування так, як не є сільськогосподарським товаровиробником та не має у власності, оренді (суборенді) іншому праві користування земельні ділянки визначені умовами зазначеного договору.
Надані ПрАТ «Зернопродукт МХП» послуги, що були направлені на обробку, поліпшення, внесення добрив, пестицидів, тощо для та на земельних ділянках, що належать на праві власності, оренди (суборенди) саме ПрАТ «Зернопродукт МХП» та не можуть бути використані ТОВ «Монсанто Насіння» у власній господарській діяльності.
Проведеною позивачем перевіркою встановлено, що надані ПрАТ «Зернопродукт МХП» та іншими сільськогосподарськими товаровиробниками по укладеним договорам надання послуг вирощування насіння за типом Модель 1 на власних, орендованих (суборендованих) земельних ділянках послуги по обробці, поліпшенню, внесенню добрив, гербіцидів, зрошення, сортові та видові прополки, ручне видалення волотей, включаючи очищення після механічного видалення волотей (лише кукурудза), перезбиральне осушення/ валкування тощо, не може бути використано ТОВ «Монсанто Насіння» (код ЄДРПОУ 39178762) у власній господарській діяльності чим порушено пункт 187.1. статті 187, пункт 198.5 статті 198 пункт 200.1 та 200.4, статті.200, пункт 201.1, 201.7, та 201.10 статті 201 ПК України.
Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
Водночас, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.
Законодавчі положення свідчать на користь висновку про те, що податкові наслідки у вигляді формування податкового кредиту є правомірними лише у випадку реального виконання господарської операції та її підтвердження належними первинними документами, що відповідають критерію повноти та достовірності представлення інформації про юридичний факт і дозволяють встановити дійсний рух активів у процесі виконання господарської операції.
Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.
Враховуючи вищевикладене, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Як вбачається із пояснень позивача/скаржника, що під час проведення перевірки особлива увага приділялась дослідженню обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
При цьому, з урахуванням норм статей 61 та 44 ПК України саме на контролюючі органи покладається обов`язок контролювати правильність формування даних податкового обліку платників податків, у тому числі щодо правильності складення та достовірності первинних документів.
Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Проте, встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з`ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ПК України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку до уваги приймаються лише ті первинні документи, які складені під час фактичного здійснення господарської операції.
Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 № 88 (надалі - Положення), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинолічильних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення, первинні документи – це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV, із змінами та доповненнями.
Враховуючи викладене, право на формування податкового кредиту у платника податку виникає лише за умови фактичного придбання, зокрема, товарів (робіт, послуг), витрати з придбання яких відносяться, до складу податкового кредиту та підтверджуються первинними документами, тобто документами, які складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
При цьому, згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Також ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому, згідно ч. 1 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами – в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Підсумовуючи все вищевикладене, звертаю увагу, що ТОВ «Монсанто Насіння» не придбає у ПрАТ «Зернопродукт МХП» вирощену продукцію, а отримує як результат діяльності згідно договору від 21.03.2023 №DIR S3, тобто у розумінні цивільного, земельного та податкового законодавства, ТОВ «Монсанто насіння» не може використовувати надані ПрАТ «Зернопродукт МХП» послуги у власній господарській діяльності визначенні Додатком 2 до договору, а саме орання, підготовка ґрунту, внесення пестицидів, внесення добрив, зрошення, сортові та видові прополки, ручне видалення волотей, включаючи очищення після механічного видалення волотей (лише кукурудза), перезбиральне осушення/ валкування так, як не є сільськогосподарським товаровиробником та не має у власності, оренді (суборенді) іншому праві користування земельні ділянки визначені умовами зазначеного договору.
Надані ПрАТ «Зернопродукт МХП» послуги, що були направлені на обробку, поліпшення, внесення добрив, пестицидів, тощо для та на земельних ділянках, що належать на праві власності, оренди (суборенди) саме ПрАТ «Зернопродукт МХП» та не можуть бути використані ТОВ «Монсанто Насіння» у власній господарській діяльності.
Щодо ефективності способу захисту зазначаю таке.
Відповідно до зазначених Центральним МУ ДПС підстав позову правочин між відповідачами суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки договір на виробництво насіння №DIR S3 від 21.03.2023 укладено з метою ухилення від оподаткування та отримання незаконної податкової вигоди (відшкодування з бюджету сум податку на додану вартість, заниження податкового зобов`язання та завищення податкового кредиту).
Зважаючи на підстави та обґрунтування позовних вимог, на моє переконання, є недоречним висновок про те, що вимога про визнання правочину недійсним (як окрема вимога) без застосування наслідків недійсності не призведе до ефективного захисту права та не забезпечить відновлення порушених прав позивача (держави).
Тобто, звертаю увагу на те, що зазначення/не зазначення такої позовної вимоги як застосування наслідків недійсності спірного договору, ніяким чином не призведе до захисту будь-яких прав позивача (держави), оскільки як зазначалось мною вище, що підставою позову є те, що правочин між відповідачами суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки договір на виробництво насіння №DIR S3 від 21.03.2023 укладено з метою ухилення від оподаткування та отримання незаконної податкової вигоди (відшкодування з бюджету сум податку на додану вартість, заниження податкового зобов`язання та завищення податкового кредиту).
Підсумовуючи вищевикладене, вважаю, що позивач у повній мірі довів обґрунтованість та правомірність позовних вимог, задоволення яких надало б реальну можливість поновлення порушених прав позивача (держави), за захистом яких він звернувся до суду.

Суддя
Північного апеляційного 
господарського суду Б.О. Ткаченко 
"20" січня 2026 р.