ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 р. 	Справа № 520/24868/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 12 )" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 р. (ухвалене суддею Бідонько А.В.) по справі № 520/24868/25
за позовом Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№12 )" 
до  Головного управління ДПС у Харківській області   
про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально - виконавчої служби України (№ 12)» (в подальшому – ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)» звернулося до суду з адміністративним позовом до Головне управління ДПС у Харківській області, в якому просило визнати протиправним дії Головне управління ДПС у Харківській області та звільнити майно позивача з податкової застави, шляхом скасування в державного реєстру відповідного запису щодо встановлення обтяження згідно з актом опису майна у податкову заставу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 р. у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 р. та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме вимог: Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)» зареєстроване як юридична особа та з 16.03.1993 р. перебуває на обліку в органах державної податкової служби та перебуває на обліку в Східній об`єднаній Державній податковій інспекції м. Харкова Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області за № 28.
Рішенням Головного управління ДПС у Харківській області № 565/20-40-13-0-21 від 01.07.2021 р. про опис майна у податкову заставу, відповідно до статті 89 розділу ІІ Податкового кодексу України вирішено здійснити опис майна, що перебуває у власності ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)». 
Згідно з актом опису майна від 27.01.2022 р. податковим керуючим Власовим О.Ю. проведено опис майна ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)» у податкову заставу загальною вартістю 1124557,38 грн.
Реєстратором головного управління ДПС у Харківській області 11.06.2024 р. за № 313386895 внесений відповідний запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, де об`єктом обтяження є акт опису майна № 67/20-40-13-13 від 27.01.2022 р.
Не погоджуючись з діями відповідача щодо опису майна у заставу, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до п. 93.2. ст. 93 ПК України, відсутні підстави для звільнення майна позивача з податкової застави.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пп. 14.1.155 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в подальшому – ПК України), податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.
Платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України).
Відповідно до п. 88.1 ст. 88 ПК України, з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.
Згідно з пп. 89.1.2. п. 89.1 статті 89 ПК України, право податкової застави виникає, у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, з дня виникнення податкового боргу.
Відповідно до п. 89.2 статті 89 ПК України, з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому. У разі збільшення суми податкового боргу складається акт опису до суми, відповідної сумі податкового боргу платника податків, у порядку, передбаченому цією статтею.
Згідно з п. 93.3 ст. 93 ПК України, порядок застосування податкової застави встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відповідно до пунктів 4-5, 9-11 Розділу І Порядку застосування податкової застави, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.06.2017 р. № 586 (в подальшому – Порядок), з метою забезпечення виконання платником податків обов`язків, визначених Кодексом, майно такого платника податків у випадках, встановлених Кодексом, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з Кодексом та не потребує письмового оформлення. Право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 статті 89 глави 9 розділу II Кодексу, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому. У разі якщо балансова вартість майна, на яке поширюється податкова застава, є меншою, ніж сума податкового боргу платника податків, право податкової застави поширюється на таке майно. Право податкової застави не поширюється на майно, визначене підпунктом 87.3.7 пункту 87.3 статті 87 глави 9 розділу II Кодексу, на іпотечні активи, що належать емітенту та є забезпеченням відповідного випуску іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, на грошові доходи від цих іпотечних активів до повного виконання емітентом зобов`язань за цим випуском іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, а також на склад іпотечного покриття та грошові доходи від нього до повного виконання емітентом зобов`язань за відповідним випуском звичайних іпотечних облігацій. Право податкової застави не застосовується, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує ста вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з пунктами 1-2 Розділу ІІ Порядку опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення про опис майна у податкову заставу (додаток 1), яке приймається керівником податкового органу (його заступником або уповноваженою особою). Рішення про опис майна у податкову заставу надається платнику податків, що має податковий борг.
Майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису майна (додаток 2). Акти опису майна реєструються у журналі реєстрації актів опису майна у податкову заставу (додаток 3).
Тобто, у разі наявності у платника податку податкового боргу, здійснюється опис майна такого платника у податкову заставу шляхом прийняття керівником контролюючого органу відповідного рішення, на підставі якого, в свою чергу, призначеним податковим керуючим здійснюється опис майна у податкову заставу з оформленням акту.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», майно органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України, належить їм на правах оперативного управління або повного господарського відання і не може бути об`єктом застави.
Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», звернення стягнення на майно органів і установ виконання покарань, їх підприємств, слідчих ізоляторів, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я не допускається.
Питання адміністрування податків та зборів, що включає в себе заходи з погашення боргу, регулюється виключно Податковим кодексом України, крім випадків, прямо передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ПК України встановлено, що право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності, зокрема й у господарському віданні або оперативному управлінні.
Чинним законодавством встановлено, що право податкової застави не поширюється на майно, визначене підпунктом 87.3.7 пункту 87.3 статті 87 ПК України, якою зазначено, що не може бути предметом застави майно, визначене Законом України «Про заставу».
Відповідно до ч. 6 ст. 4 Закону України «Про заставу», предметом застави не можуть бути об`єкти державної власності, приватизація яких заборонена законодавчими актами, а також майнові комплекси державних підприємств та їх структурних підрозділів, що знаходяться у процесі корпоратизації.
Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» затверджено перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, згідно з додатком 1 та перелік об`єктів права державної власності, не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, згідно з додатком 2.
Відповідно до Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 02.10.2019 р. № 145-ІХ (в подальшому – Закон № 145-ІХ), Закон України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» втратив чинність 20.10.2019 р.
Згідно з п. 3 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 145-ІХ, забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Судовим розглядом встановлено, що позивач має податковий борг з 2001 року. 
Контролюючим органом направлено позивачу податкові вимоги № 1/79 від 05.10.2001 р. та 13.12.2001 р., які ним отримані, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Станом на 01.07.2021 р. у ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)» існує заборгованість в розмірі 999593,94 грн.: по податку на додану вартість у сумі 876122,34 грн., земельному податку з юридичних осіб 72270,9 грн., по податку з власників наземних, водних транспортних засобів 51200,7 грн.
Рішенням Головного управління ДПС у Харківській області від 01.07.2021 № 565/20- 40-13-10-21 про опис майна у податкову заставу відповідно до статті 89 Податкового кодексу України здійснено опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні або оперативному управлінні) платника податків Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 12)".
21.01.2022 р. контролюючим органом передано позивачу лист щодо виділення майна у податкову заставу № 2822/6/20-40-13-13-25. 
25.01.2022 р. ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)» надано лист № 1/9-57/Дн від 25.01.2022 р. з переліком майна по 312 позиціям на суму 1124738,28 грн.
27.01.2022 р. Головним управлінням ДПС у Харківській області складено відповідний акт опису майна № 67/20-40-13-13 від 27.01.2022 р., який вручено боржнику.
11.06.2024 р. внесений запис за № 313386895 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, де об`єктом обтяження є акт опису майна № 67/20-40-13-13 від 27.01.2022 р.
Згідно з даними ІКС «Податковий Блок», податковий борг з дати направлення вимог не переривався та станом на дату подання відзиву складає 4443591,88 грн., що підтверджується зведеною карткою платника податків.
Позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів сплати вищевказаного боргу або його списання 
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2024 р. по справі № 520/10468/24, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2025 р., відмовлено у задоволенні адміністративного позову ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)» до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 01.07.2021 р. № 565/20-40-13-10-21 про опис майна у податкову заставу та акт опису майна від 27.02.2022 р. з зазначенням переліку такого майна.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що вищевказаним рішенням суду встановлено, що ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)» не віднесено до переліку об`єктів права державної власності, які не підлягають приватизації та переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, тобто щодо майна позивача не встановлено заборони на його обтяження податковою заставою, у зв`язку з чим майно позивача може бути об`єктом податкової застави.
Таким чином, оскільки щодо майна позивача не встановлена заборона на його обтяження податковою заставою, то відсутні підстави для звільнення майна ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)» з податкової застави шляхом скасування в державному реєстрі відповідного запису щодо встановлення обмеження, згідно з актом опису майна у податкову заставу.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ДП «Підприємство ДКВС України (№ 12)», оскільки контролюючий орган у спірних правовідносинах діяв на підставі вимог чинного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 р. – без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 9, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№12 )" - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 р. по справі № 520/24868/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич