ОКРЕМА ДУМКА

17 лютого 2026 року 
м. Київ

справа №990/602/25
адміністративне провадження №П/990/602/25

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Бившевої Л.І. 
в адміністративні справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування окремих положень рішення,

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаю окрему думку.
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) 26.12.2026 подала через систему «Електронний суд» до Верховного Суду як суду першої інстанції позов до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач), в якому просить: визнати протиправним та скасувати окремі положення рішення ВРП «Про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя» №2607/0/15-25 від 04.12.2025, а саме: «…Отже, ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя в Добропільському міськрайонному суді Донецької області не лише через зміну територіальної підсудності судових справ цього суду, як зазначено у рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 05.11.2025 № 227/пс-25, а й тому що з 08.07.2024 вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя (рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24)…».

Позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, вважала, що рішення ВРП є протиправним і підлягає скасуванню в частині положень про визнання ОСОБА_1 тимчасово відстороненою, оскільки: (1) рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (далі - ДП ВРП) від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 було індивідуальним актом разового застосування, що вичерпав свою дію фактом його виконання, при цьому жодна норма законодавства не передбачає, що рішення дисциплінарної палати може бути застосоване багаторазово; (2) рішення ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 втратило своє юридичне значення, бо відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» після скасування рішення судом ВРП розглядає дисциплінарну справу повторно, а не розглядає повторно скаргу про що, власне, говорить і бланкетне посилання на правила статті 49, а не статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», тому за наслідками повторного розгляду ВРП вирішує питання про притягнення судді до відповідальності заново на підставі повторного розгляду справи; (3) частина сьома статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначає, що перебіг строку тимчасового відсторонення завершується з дня після настання події - ухвалення рішення про звільнення з посади ВРП і при цьому закон не передбачає продовження строку такого відсторонення у разі скасування рішення ВРП про звільнення; (4) частина друга статті 62 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» хоч і визначає в якому випадку суддя вважається тимчасово відстороненим від здійснення правосуддя, однак не визначає такого строку, на відміну від частини сьомої статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а тому не є належною правовою підставою для відсторонення позивачки на даний час; (5) оскаржувані положення фактично свідчать про те, що ВРП легітимізує відсторонення позивачки з 08.07.2024 і яке за таких тверджень вже триває по відношенню до позивачки 1 рік та 5 місяців без будь-якого подальшого обмеження, тобто може тривати ще невизначений період часу, що є несумісним з основоположним правом, передбаченим статтею 8 Конвенції. 

Свою позицію позивачка обґрунтовувала такими аргументами:

Перша ДП ВРП рішенням від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 притягнула суддю Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

ВРП рішенням від 31.10.2024 № 3193/0/15-24 частково скасувала рішення Першої ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та ухвалила нове рішення, в якому мотивувальну частину викладено в редакції цього рішення, а в іншій частині рішення Першої ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 залишено без змін.

Застосоване рішенням ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 дисциплінарне стягнення було реалізоване рішенням ВРП від 03.12.2024 року №3502/0/15-24, яким звільнено ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Рішення ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 було індивідуальним актом разового застосування, що вичерпав свою дію фактом його виконання, при цьому, жодна норма законодавства не передбачає, що рішення дисциплінарної палати може бути застосоване багаторазово.

Це підтверджується і тим, що відповідно частини третьої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у випадку скасування судом рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Повторний розгляд справи здійснюється Вищою радою правосуддя у пленарному складі у порядку, визначеному статтею 49 цього Закону.

З огляду на те, що після скасування Великою Палатою Верховного Суду рішення ВРП дисциплінарна справа розглядається повторно за правилами статті 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», то відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» за результатами розгляду дисциплінарної справи ВРП ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді. Тобто, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» після скасування рішення судом ВРП розглядає дисциплінарну справу повторно, а не розглядає повторно скаргу про, що власне говорить і бланкетне посилання на правила статті 49, а не статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Отже, за наслідками повторного розгляду ВРП вирішує питання про притягнення судді до відповідальності заново на підставі повторного розгляду справи, що підтверджує висновок про те, що рішення ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 втратило своє юридичне значення та вичерпало свою дію, коли позивачку було звільнено з посади судді, а тому не породжує на даний час жодних правових наслідків для позивачки, через що висновки ВРП про те, що має місце тимчасове відсторонення позивачки від здійснення правосуддя, не ґрунтується на правових та фактичних підставах.

В даному випадку за наслідками розгляду рішення ДП ВРП від 08.07.2024 ВРП скасувала його частково та ухвалила нове рішення, тобто прийняла рішення, передбачене пунктом 2 частини десятої статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Тобто рішення ВРП є остаточним актом, який поглинає рішення палати. Рішення ВРП - це єдина підстава для видання указу чи наказу про звільнення судді.

А тому, оскільки на цей момент немає чинного (нескасованого) рішення дисциплінарного органу, яким позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, то автоматичне відсторонення за статтею 62 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» втрачає свою юридичну підставу і суддя має право здійснювати правосуддя до того моменту, поки ВРП в пленарному засіданні знову не прийме рішення про звільнення.

Отже, на переконання позивачки, в даному випадку строк тимчасового відсторонення є визначений і при цьому закон не передбачає продовження строку такого відсторонення у разі скасування рішення ВРП про звільнення.

Верховний Суд Рішенням від 10.02.2026 позов ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та скасування окремих положень рішення задовольнив: визнав протиправним та скасував в частині окремих положень рішення ВРП «Про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя» №2607/0/15-25 від 04 грудня 2025 року, а саме: «…Отже, ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя в Добропільському міськрайонному суді Донецької області не лише через зміну територіальної підсудності судових справ цього суду, як зазначено у рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 05 листопада 2025 року № 227/пс-25, а й тому що з 08 липня 2024 року вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя (рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08 липня 2024 року № 2060/1дп/15-24)…».

Задовольняючи позовні вимоги Верховний Суд виходив з того, що ВРП, приймаючи рішення №2607/0/15-25 від 04.12.2025 про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1, не повинна була вдаватись до аналізу та оцінки відстороненню позивачки від здійснення правосуддя, оскільки вирішуючи питання про відрядження судді, функція ВРП у цій ситуації вичерпана без додаткового дослідження та моніторингу інших питань, з урахуванням того, що ні зі змісту рішення ВККСУ №227/пс-25 від 05.11.2025, ні з повідомлення Державної судової адміністрації №8-20698/25 від 17.10.2025 не вбачається, що позивачку вважали тимчасово відстороненою саме через дисциплінарне провадження, навпаки, йшлося про те, що через воєнні дії позивачка не може здійснювати правосуддя за своєю територіальною підсудністю, а тому є потреба у відрядженні саме для здійснення правосуддя. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що ВРП, розглядаючи відповідне питання (про відрядження судді), вийшла за межі предмета, визначеного рішенням ВККС №227/пс-25 від 05.11.2025 та обсягу його розгляду. Зокрема, Верховний Суд зауважив, що зміст рішення ВРП №2607/0/15-25 від 04.12.2025 свідчить, що ВРП надала оцінку обставинам та аспектам, які не були предметом порушеного перед нею питання, а також фактично сформувала висновки щодо обставин, які не охоплювались дослідженням у цій процедурі. Такий підхід призвів до розширеного тлумачення обсягу своїх повноважень у вирішенні цього питання і підміни суті розгляду. Тако, Верховний Суд вказав, що твердження в рішенні ВРП від 04.12.2025 про те, що ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя не лише через зміну територіальної підсудності судових справ, а й тому що вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя, є суперечливими. З одного боку ВРП констатує належну професійну характеристику судді, водночас з іншого - стверджує про її відсторонення, що свідчить про непослідовність мотивування, суперечність та відсутність належного балансу. Тому, Верховний Суд вважає наведене формулювання некоректним та таким, що не може свідчити про обґрунтованість і законність рішення суб`єкта владних повноважень. 

Із такими доводами колегії суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду погодитися не можу, з огляду на таке. 
За змістом Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими… і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка 1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.

Повноваження, статус, порядок діяльності та засади організації Вищої ради правосуддя визначаються Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

Повноваження Вищої ради правосуддя визначені у статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Зокрема, Вища рада правосуддя, ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого, рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації. 

Згідно із частиною першою статті 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя може бути переведений, у тому числі тимчасово шляхом відрядження, на посаду судді до іншого суду Вищою радою правосуддя в порядку, передбаченому законом. 

Частиною першою статті 70 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначено, що переведення судді з одного суду до іншого здійснюється Вищою радою правосуддя: 1) на підставі та в межах рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України і доданих до неї матеріалів; 2) на підставі подання Дисциплінарної палати про переведення судді до суду нижчого рівня.

Згідно з частиною другою статті 70 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» відрядження як тимчасове переведення судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється у порядку, затвердженому Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Відповідно до частини четвертої статті 70 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» за результатами розгляду питання про переведення судді з одного суду до іншого Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

Положеннями статті 71 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що рішення Вищої ради правосуддя про переведення судді може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави для переведення судді та мотивів, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Статтею 55 Конституції України установлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Слід зауважуити що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання про те, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та № 37943/06).

Так, рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом у публічно-правових відносинах. 

З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. 

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Матеріалами справи підтверджується, що 04.12.2025 ВРП прийняла рішення № 2607/0/15-25, згідно якого ухвалила відрядити суддю Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя строком на один рік із 15.12.2025.
При цьому, в мотивувальній частині цього рішення ВРП зазначила, що: «…Отже, ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя в Добропільському міськрайонному суді Донецької області не лише через зміну територіальної підсудності судових справ цього суду, як зазначено у рішенні ВККСУ від 05.11.2025 № 227/пс-25, а й тому що з 08.07.2024 вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя (рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24)». 

Саме положення щодо тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя, викладені в описовій частині рішення ВРП, ОСОБА_1 вважала протиправними та просила їх скасувати.

При цьому, саме рішення ВРП «Про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя» №2607/0/15-25 від 04.12.2025 не оскаржувала.
В свою чергу, викладені ОСОБА_1 у позовній заяві підстави для скасування окремих положень рішення ВРП, не передбачені положеннями статті 71 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», яка визначає виключні підстави для скасування рішення ВРП про переведення судді. Наведені позивачкою мотиви стосуються саме строків відсторонення ОСОБА_1 згідно рішення Першої ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 (в редакції рішення ВРП від 31.10.2024 № 3193/0/15-24), які не є предметом спору у даній справі.

Відповідно до частини другої статті 62 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» з дня ухвалення Дисциплінарною палатою рішення про застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади суддя вважається тимчасово відстороненим від здійснення правосуддя без ухвалення Вищою радою правосуддя окремого рішення.

Таким чином, визнання протиправними та скасування в частині окремих положень рішення ВРП «Про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя» №2607/0/15-25 від 04.12.2025 жодним чином не спростовує того, що на розгляді ВРП перебувають скарги судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та її представника - адвоката Кравця Ростислава Юрійовича - на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (після скасування рішення Вищої ради правосуддя від 31.10.2024 № 3193/0/15-24 постановою Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2025, справа №990SCGC/27/24, провадження № 11-283сап24), а також обставин стосовно того, що ОСОБА_1 вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя в силу положень частини другої статті 62 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

За таких обставин, вважаю, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування окремих положень рішення.

...........................

Л.І. Бившева,
Суддя Верховного Суду