Справа № 484/5637/25
Провадження № 2/484/114/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.04.2026 р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області
в складі: головуючого – судді Панькова Д.А.
секретаря судового засідання – Заволенковської Д.П. 
за участю представника відповідача – Кізік А.М.
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення дизельного палива за договором позики, 
УСТ АНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь дизельне паливо в обсязі 60 000 літрів на загальну суму станом на 21.12.2021р. в розмірі 1 500 000,00 грн. та понесені ним судові витрати. 
Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 21 грудня 2021 року між ОСОБА_1 (далі за текстом - «Позикодавець») позичив ОСОБА_2 (далі за текстом - «Позичальник») дизельне паливо в обсязі 60 000 (шістдесят тисяч літрів) на загальну суму 1 500 000,00 грн. та зобов`язався повернути в строк до 31.03.2022 р.
Зазначене підтверджується розпискою від 21.12.2021р. (копія додається, оригінал розписки знаходиться у позивача).
У вказаний строк відповідач дизельне паливо позивачеві не повернув та на вимогу про повернення не відреагував (копія вимоги від 13.09.2025р. із доказами відправлення та трекінгом Укрпошти додається). В зазначеній вимозі позивач вимагав в строк 7 (сім) календарних днів з моменту отримання цієї вимоги повернути дизельне паливо в об`ємі 60 000 л. (шістдесят тисяч літрів). Зазначена вимога 15.09.2025р. була доставлена відповідачеві, проте протягом 7 днів відповідач паливо не повернув та навіть не зв`язався із позивачем.
Отже, між сторонами 21.12.2021р. був укладений договір позики, укладення якого підтверджується розпискою від 21.12.2021р., що підтверджується наявністю оригіналу розписки у позивача.
В постанові КЦС ВС від 30.01.2019 року (у справі за № 751/1000/16-ц) суд звернув увагу, на той факт що у позикодавця залишився оригінал розписки позичальника, що згідно норм ЦК України свідчить, що зобов`язання є невиконаним.
Водночас, позивач у будь-який момент, може надати суду оригінал розписки на вимогу суду.
Також, вказує, що оскільки розписка була складена російською мовою, до даного позову додається нотаріально посвідчена копія перекладу розписки українською мовою і такий переклад також на вимогу суду може бути надісланий для долучення до матеріалів справи.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).
До подання позовної заяви, 13.09.2025р. відповідачеві була направлена вимога про повернення 60 000 л. дизельного палива (копія вимоги із доказами направлення та трекінгом Укрпошти додається). В зазначеній вимозі позивач вимагав в строк 7 (сім) календарних днів з моменту отримання цієї вимоги повернути дизельне паливо в об`ємі 60 000 л. (шістдесят тисяч літрів). Вимога була направлена на адресу реєстрації відповідача та ще одну відому позивачеві адресу відповідача. Зазначена вимога 15.09.2025р. була доставлена відповідачеві, проте протягом 7 днів відповідач паливо не повернув та навіть не зв`язався із позивачем, вартість неповерненого дизельного палива не відшкодував.
Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
17.10.2026 р. від відповідача надійшов відзив на позов, у якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що договір позики є неукладеним через відсутність його ключового елементу - факту передачі предмета позики. Вказує, що враховуючи специфіку товару та його значний обсяг (60 000 літрів та приблизно 50-51 тон), що є значною партією пального, така операція вимагає: 1) Транспортування, а саме залучення щонайменше двох великогабаритних бензовозів; 2) Зберігання: наявності у Позивача (перед передачею) та у Відповідача (після отримання) спеціалізованих, ліцензованих резервуарів (акцизних складів) для зберігання такого обсягу пального. У свою чергу, Позивач жодним чином не пояснив у позові, де, коли і за яких обставин відбулася ця масштабна логістична операція. Відсутність цих ключових деталей, на думку відповідача, свідчить про їх не існування в реальності, також така операція не могла відбутися без складання залишення значної кількості документів, у тому числі щодо обліку та перевезення пального. Також, відповідач вказує, що з урахуванням заявленого позову та наданих до справи документів, правочин, про який говорить Позивач, є нікчемним через повну відсутність у Позивача правових підстав (його правового статусу та законності походження пального) та можливостей для володіння та розпорядження такими оптовими партіями пального. Позивач ніколи не мав і не має на даний час: ліцензії на право оптової/роздрібної торгівлі пальним, ліцензії на право зберігання пального, зареєстрованих акцизних складів. Крім того, на думку відповідач, надана розписка не може вважатися належним та допустимим доказом, що підтверджує укладення договору позики у відповідності до вимог статей 1046 та 1047 ЦК України, оскільки неможливо достеменно встановити ані що саме було передано, ані ким саме це було зроблено. Також, відповідач вказує, що розписка від 21.12.2021р. не є підтвердженням реального договору позики, а є результатом введення Відповідача в оману. Наприкінці 2021 року, Відповідач проводив пошук потенційних постачальників пального для майбутньої господарської діяльності. Під час попередніх перемовин з Позивачем, останній, зловживаючи довірою та посилаючись на необхідність «гарантій серйозності намірів», «мінімізації власних ризиків» і «належного оформлення майбутнього боргового зобов`язання», висунув вимогу про написання розписки. Він запевнив, що дана розписка буде лише гарантією серйозності намірів Відповідача та слугуватиме лише формальною підставою для резервування товару. Відповідач, діючи добросовісно та розраховуючи на майбутнє партнерство, погодився на цю умову та склав зазначений документ, який Позивач залишив у себе. На жаль, через майже чотири роки Позивач вирішив використати цей фіктивний документ у недобросовісних цілях. Жодної фактичної передачі 60 000 літрів дизельного палива в момент написання розписки або після цього не відбулося.
04.11.2026 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив з обґрунтуванням позовних вимог.
В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що факт передачі дизельного палива не підтверджено належними та допустимими доказами.
Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку.
Згідно до ч. 1 ст. 12 та ч.ч. 3, 4 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З матеріалів справи вбачається, що 21.12.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено розписку, відповідно до умов якої відповідач отримав від позивача дизельне паливо в обсязі 60 000 (шістдесят тисяч літрів) на загальну суму 1 500 000,00 грн. та зобов`язався повернути його в строк до 31.03.2022.
13.09.2025р. відповідачеві була направлена вимога про повернення 60 000 л. дизельного палива, в якій позивач вимагав в строк 7 (сім) календарних днів з моменту отримання цієї вимоги повернути дизельне паливо в об`ємі 60 000 л.
У відзиві на позов відповідач вказував, що договір позики є неукладеним через відсутність його ключового елементу - факту передачі дизельного палива а також визначення його родових ознак.
Дане твердження відповідача є слушним та заслуговує на увагу виходячи з наступного.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. 
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зо-бов`язання не допускається.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Так, відповідно до Закону України № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі – Закон № 481/95-ВР), оптова торгівля пальним - діяльність з реалізації власно виробленого, ввезеного або придбаного пального суб`єктам господарювання, що здійснюють роздрібну торгівлю пальним, іншим суб`єктам господарювання, у тому числі в транспортному засобі, яким переміщується та/або в якому зберігається пальне. Не вважається оптовою торгівлею пальним заправлення пальним за договором підряду, що відноситься до власного споживання відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.
Роздрібна торгівля пальним - діяльність із придбання або отримання та подальшої реалізації або відпуску пального із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик з місць роздрібної торгівлі пальним через паливороздавальні колонки, газороздавальні колонки та/або оливороздавальні колонки, а також реалізація скрапленого вуглеводневого газу в балонах для побутових потреб населення та інших споживачів, а також заправлення з бункерувальника у водному просторі морських та річкових суден.
Згідно ст. 28 Закону № 481/95-ВР зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання за наявності ліцензії на право зберігання пального або на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки. Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право зберігання пального, на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки на кожне місце зберігання пального.
Відповідно до ст. 29 Закону № 481/95-ВР оптова торгівля пальним здійснюється суб`єктом господарювання за наявності ліцензії на право оптової торгівлі пальним. Роздрібна торгівля пальним здійснюється суб`єктом господарювання за наявності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним. Суб`єкти господарювання здійснюють оптову або роздрібну торгівлю пальним виключно у споживчій тарі об`ємом до 5 літрів включно без отримання ліцензії на право оптової торгівлі пальним, на право роздрібної торгівлі пальним, на право зберігання пального. Суб`єкти господарювання отримують ліцензію на право оптової торгівлі пальним на кожне місце оптової торгівлі пальним, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або місцезнаходженням постійного представництва нерезидента.
Згідно ч. 1 ст. 32 Закону № 481/95-ВР суб`єкти господарювання при здійсненні діяльності з оптової торгівлі пальним зобов`язані проводити розрахунки за операціями з оптової торгівлі пальним виключно у безготівковій формі, у тому числі у випадках, якщо розрахунки проводяться з іншою особою після заміни сторони у зобов`язанні чи при виконанні обов`язку боржника третьою особою.
Отже, з аналізу вищевказаним норм права вбачається, що для здійснення операцій з роздрібної або оптової торгівлі пальним, його зберігання чи перевезення необхідною умовою є наявність відповідної ліцензії та інших дозвільних документів.
Разом з тим, будь – яких документів, які б надавали позивачу право на здійснення операцій з роздрібної або оптової торгівлі дизельним пальним, його зберігання чи перевезення, тим більше в такому значному об`ємі як 60000 літрів, останнім надано не було та в матеріалах справи відсутні.
Більш того, жодних документів, які б підтверджували передачу такого значного об`єму пального між позивачем та відповідачем, зокрема акту прийому передачі, документів на його завантаження, переміщення чи транспортування з використанням спеціальної техніки, яка була б необхідною у даному випадку, ОСОБА_1 надано не було.
Крім того, відповідно до вимог Державного стандарту України 7688:2015 «Паливо дизельне. Технічні умови» та Технічних умов щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2013 р. № 927, існують різні види дизельного палива залежно від кліматичних умов використання або за екологічним класом.
Однак, наявна в матеріалах справи розписка не містить жодної інформації про те, яке саме дизельне паливо передавалося відповідачу. Тобто, в розписці не вказано родових ознак речі, яка передавалась у позику.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустими доказами факту передачі дизельного палива, яке зазначено у розписці.
Отже, з урахуванням наведеного, у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 258, 259, 265, 268, 278-279 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) про повернення дизельного палива за договором позики. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: