Справа № 461/10265/24 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д. 
Провадження № 22-ц/811/3213/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 лютого 2026 року   м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2025 року у справі за позовом львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2024 року Львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просили стягнути з них солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 9 902 грн 20 коп за житлово-комунальні послуги за період з 01.04.2011 по 30.11.2024, а також судовий збір.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували на те, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08.06.2007 «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові», Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у м. Львові. Будинок АДРЕСА_1 перебуває на утриманні ЛМКП «Айсберг», що створене відповідно до ухвали Львівської міської ради, основним видом діяльності якого визначено утримання, обслуговування та ремонт житлових будівель, в тому числі і здійснення надання послуг з управління будинку АДРЕСА_1 , в якому проживають відповідачі. Між сторонами у справі укладено Договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 16.07.2019, що підтверджує взаємні права та обов`язки сторін. Для здійснення оплати комунальних послуг відповідачам відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , з якого вбачається, що у відповідачів виникла заборгованість за період з 01.04.2011 по 30.11.2024 в розмірі 9 902 гривень 20 копійок. Оскільки позивачем надано відповідачам послуги в повній мірі, останні зобов`язані здійснювати оплату за такі у відповідності до Закону України «Про житлово - комунальні послуги». Жодних актів - претензій від відповідачів протягом усього строку надання послуг з утримання будинку та прибудинокової території не надходило, що також свідчить про належне виконання своїх обов`язків ЛКП «Айсберг». З врахуванням вищенаведеного, просили позов задовольнити.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2025 року у задоволенні позову Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржило Львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг», подавши у вересні 2025 року апеляційну скаргу, в якій міститься прохання скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2025 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Заявник вважає, що оскаржуване судове рішення винесене внаслідок порушення норм процесуального права, а також при неправильному застосуванні норм матеріального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду підлягає скасуванню
Зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що позивачем не представлено достатніх доказів, які б підтверджували реальність надання послуг позивачем стосовно багатоквартирного будинку, співвласниками та мешканцями якого є відповідачі. 
Так, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2025 у задоволенні клопотання про поновлення позивачеві строку на подання доказів у цій справі відмовлено. Оскільки така ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, заявник в поданій апеляційній скарзі висловив свої заперечення щодо такої.
Зокрема, зазначив, що ухвала суду мотивована тим, що, оскільки сторона позивача з моменту відкриття провадження і до подання клопотання про поновлення строку на подання доказів не повідомляла суд про існування нових доказів, бажання їх долучити до справи, не підтвердила наявність перешкод для їх своєчасного подання, то судом не встановлено поважних причин для поновлення строку на подання доказів стороною позивача. Проте, позивач у позовній заяві вказував, що ним надаються послуги та виконуються роботи, які є складовими послуги з утримання (управління) багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, але не виключно, позивач вказував на перелік робіт, які виконуються на загальнобудинкових стояках та запірній арматурі будинку.
Також, між ЛМКП “Айсберг” та відповідними організаціями, які є безпосередніми надавачами послуг, що входять до послуги з управління (утримання) багатоквартирного будинку, укладено Договори про надання відповідних послуг (зокрема, дератизації, електрифікації місць загального користування, аварійного обслуговування, вивезення твердих побутових відходів). Наголошує на тому, що такі роботи та послуги проводились та продовжують проводитись (надаватись) по будинку відповідачів згідно Договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 16.07.2019, додатком до якого є Кошторис та Вимоги до якості послуг з управління будинком.
Просять звернути увагу на те, що періодом заборгованості відповідачів згідно вимог позовної заяви (спірним періодом) є період часу з 01.04.2011 по 30.11.2024, тобто більше ніж 13 років. Відтак, очевидним є той факт, що кількість письмових доказів (документів) на підтвердження обставин проведення (надання) наведених вище робіт та послуг, є надмірною, а тому такі документи не були долучені до позовної заяви. Разом з тим, позивачем було повідомлено про те, що такі роботи дійсно проводились, а відповідні послуги – надавались, що підтверджується відповідними документальними (письмовими) доказами.
Позивач звертається до суду з метою захисту власних прав та законних інтересів та не здатен і не повинен передбачати конкретного характеру заперечень проти задоволення позову, які може надати суду відповідач. Наголошують на тому, що суд першої інстанції при мотивуванні ухвали від 14.08.2025 обмежився посиланням лише на частину доводів позивача в контексті необхідності поновлення строку на подання доказів, залишивши поза
увагою інші доводи. 
Долучені до відповіді на відзив докази є належним чином засвідченими копіями документів, які складені за участі третіх осіб – юридичних осіб, що є первинними постачальниками послуг.
Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що відповідь на відзив та клопотання про поновлення строку на подання доказів з наведенням відповідних обставин були подані та зареєстровані в суді 21.02.2025. Також, до матеріалів справи було долучено докази скерування таких матеріалів 
відповідачам. При цьому, оскаржуване рішення суду було ухвалене 14.08.2025. Відтак, у відповідачів було достатньо часу на ознайомлення з відповідними доказами, поданими до суду позивачем, на підготовку необхідних, на їх думку, заперечень чи зауважень, що усуває можливість порушення змагальності сторін, а також принципу правової визначеності.
Закономірним є і те, що після ознайомлення з відзивом на позовну заяву у
позивача могли виникнути нові заперечення, могла виникнути потреба у наданні нових пояснень, аргументів щодо окремих питань, які не були актуальними на час подання позовної заяви.
Наголошують на тому, що докази, які були долучені до відповіді на відзив та клопотання про поновлення строку на подання доказів, не були абсолютно новими для відповідачів, оскільки, як зазначалось вище, такі згадувались у позовній заяві та випливали з її змісту. Такі докази не були спрямовані на доказування жодних нових обставин, а лише тих, що були зазначені у позовній заяві, та на підтвердження яких позивачем вже було долучено докази до позовної заяви, а саме - обставини щодо надання послуг та виконання робіт у багатоквартирному будинку відповідачів. Зокрема, долучені до відповіді на відзив акти виконаних робіт (наданих послуг), рахунки на оплату електроенергії, акти виконаних робіт були спрямовані лише на конкретизацію, увиразнення попередньо долучених до справи доказів – договору на надання послуги з управління багатоквартирним будинком, договору про постачання електричної енергії, договору про проведення дератизації, договору про надання послуг аварійного обслуговування, договорів щодо вивезення твердих побутових відходів.
По суті заявлених позовних вимог повідомляють, що відповідачам було достеменно відомо про наявність зобов`язань перед ЛМКП «Айсберг», а також про факт надання позивачем послуг (таке, зокрема, стверджується тим, що відповідачі вносили часткові оплати на погашення заборгованості). Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову (частина друга статті 16 ЦПК України). Утримання будинку та прибудинкової території відбувається регулярно, такі послуги є комплексними, фактично неможливо довести факт прибирання (підмітання тощо).
Відповідачі не надали суду жодних належних та допустимих доказів того, що позивач не надавав жодних послуг відповідачу. Останні не стверджували і не доводили перед судом те, що будь-які інші особи (управляючі компанії, ОС, тощо) надавали їм аналогічні послуги за спірний період.
Крім того, відповідачі стверджують, що не укладалося жодних договорів з ними та будинком, предметом якого було б забезпечення й надання ЛМКП «Айсберг» послуг з утримання будинку та прибудинкової території у житловому будинку АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим звертають
увагу суду на те, що законодавство України про житлово-комунальні послуги не передбачає необхідність складення актів виконаних робіт, наданих послуг чи іншої первинної документації із конкретними споживачами житлово-комунальних послуг, які є фізичними особами, адже послуги надаються постійно (регулярно) усьому будинку. Складення такої документації спричиняло б необхідність укладати такий акт з кожним зі співвласників чи скликати загальні збори співвласників для підписання кожного окремого акту, що суперечить принципу розумності – однієї з основних засад цивільного права.
Наголошують на тому, що послуга з утримання (управління) багатоквартирним будинком є загальнобудинковою і надається по будинку, а не конкретним співвласникам зокрема. Разом з тим, згідно частини другої статті 12 Закону України “Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку”, витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.
Відповідачі стверджують, що ніхто з мешканців багатоквартирного будинку не уповноважував нікого на укладення договору на управління багатоквартирним будинком з позивачем. Проте, таке твердження відповідачів жодним чином не скасовує факту укладення такого договору на підставі протоколу зборів багатоквартирного будинку, копія якого долучена до матеріалів справи.
Договір на управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 є укладеним, що засвідчено підписами представників сторін, є чинним та не є недійсним. Також, у провадженні суду відсутня будь-яка справа, предметом позову у якій було би визнання недійсним вказаного договору (оспорюваним). А ні представник відповідачів, а ні самі відповідачі, не порушують у встановленому законом порядку питання визнання такого договору недійсним, не ставлять питання про проведення судової графологічної експертизи, тощо.
Позивачем всі необхідні послуги надавались відповідачам належним чином.
В грудні 2025 року зареєстровано відзив представника відповідача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2025 року, в якому міститься прохання залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
Сторона відповідача вважає рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2025 року законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, натомість, апеляційна скарга позивача, на щд4умку відповідача, є безпідставною і необгрунтованою.
Відповідачка ОСОБА_2 , звернулась до суду апеляційної інстанції із клопотаннями, які зареєстровані в суді апеляційної інстанції 21 листопада 2025 року та 09 лютого 2026 року, в яких остання просить про розгляд даної справи з участю сторін. Клопотання ОСОБА_2 від 09 лютого 2026 року мотивоване тим, що справа є резонансною та непростою для сторін, а також для громади міста. 
Перевіривши доводи клопотань відповідачки ОСОБА_2 , які зареєстровані в суді апеляційної інстанції 21 листопада 2025 року та 09 лютого 2026 року, колегія суддів доходить такого висновку.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Справи розглядаються судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями встановленими Главою 3 «Апеляційний розгляд» Розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України (частина перша статті 368 ЦПК України).
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України).
Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи».
Частиною другої цієї статті визначено перелік ухвал суду, апеляційні скарги на які розглядаються без повідомлення учасників справи. 
Разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій статті 369 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Щодо участі учасників справи в розгляді справи в судовому засіданні неодноразово висловлював свою позицію Верховний суд (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі №496/5051/19 та ін.), зазначаючи у постановах при розгляді справ, які згідно вимог процесуального закону розглядаються з повідомленням сторін, зокрема, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Враховуючи, що у справі, яка переглядається, ціна позову становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, і в наданні додаткових пояснень сторонами колегія суддів потреби не вбачає, категорія даної справи підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення буде надіслана у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні клопотань відповідачки ОСОБА_2 про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. 
Проведення розгляду справи без повідомлення учасників справи не позбавляло можливості сторони подати суду докази, якими вони обгрунтовують свої доводи та міркування, або спростосують доводи та міркування інших сторін, та письмові пояснення по суті позову.
За приписами частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов висновку про недоведеність належними та допустимим доказами надання у спірний період відповідачам ЛМКП «Айсберг» послуг з обслуговування будинку та прибудинкової території. Вважав, що господарські договори, долучені до позову, свідчать лише про існування ділових взаємин між ЛМКП «Айсберг» та іншими підприємствами, установами та організаціями. Через вказані договори сторони визначили права, обов`язки, умови співпраці, порядок постачання, оплати, відповідальність та строки виконання зобов`язань. Фактів надання житлово-комунальних послуг відповідачам самі по собі договори не підтверджують.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке. 
Судом встановлено, що відповідачам на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру, заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Відповідно до довідки ЛКП « Айсберг» № 1513 від 13.12.2024 відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до відомості про нарахування та оплату послуг (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) на помешкання за адресою: АДРЕСА_3 , заборгованість за житлово – комунальні послуги становить 9 902, 20 грн.
Встановлено й те, що відповідачі багаторазово вносили часткові оплати в рахунок витрат на утримання (управління) багатоквартирного будинку – на особовий рахунок, який було відкрито для відповідних оплат, що убачається із долучених до матеріалів справи відомостей про нарахування і оплату коштів.
Згідно частини першої статті 4, частин першої та другої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 11 ЦК України визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з пунктом 2 такої виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Пунктами 6, 9, 13 частини першої статті 1 Закону визначено, що споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.
При цьому відповідно до пункту 12 такої, послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.
Відповідно до пункту 14 управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону, споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Такому праву прямо відповідає визначений пункту 5 частини другої статті 7 Закону обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Частиною першою статті 9 Закону встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Згідно із частиною третьою статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», пункту 32 постанови Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 року № 712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком», витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом. Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат.
Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав (частина друга статті 382 ЦК України).
Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками (частина перша статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем, визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком (стаття 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, крім рішень, визначених абзацами другим - сьомим цієї частини (частина тринадцята статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
З аналізу вказаних норм випливає, що рішення з питань управління багатоквартирним будинком, а саме визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміна умов договору з управителем; обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням, приймається зборами співвласників, якщо за них проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку.
З матеріалів справи убачається, що договір № 94 від 16 липня 2019 року про надання послуги з управління багатоквартирним будинком був укладений на підставі рішення зборів співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .
Рішення загальних зборів є за своєю правовою природою актом, є дійсним, якщо у судовому порядку не буде встановлено інше, тобто існує презумпція легітимності рішень відповідних органів управління. На момент розгляду справи договір не визнаний недійсним.
А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність посилання сторони відповідача на відсутність у цього договору юридичної сили.
Додатком № 1 до вищезазначеного договору передбачені кошторис та вимоги до якості послуги на управління будинком. Складовими витрат на утримання будинку та прибудинкової території та поточного ремонту спільного майна будинку були передбачені та встановлені умови і періодичність послуг: - витрати з прибирання прибудинкової території (протягом дня за графіком); - витрати з прибирання сходових кліток (протягом дня за графіком); - витрати з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання і зливної каналізації (при плановому та загальному оглядах будинку, при аварійній ситуації-негайно); - обслуговування димових та вентиляційних каналів будинку (два рази на рік весною та осінню, при виникненні аварійної ситуації-негайно); - технічне обслуговування та поточний ремонт мереж електропостачання та електрообладнання (два рази на рік. Заміна, ремонт проводки, ламп, патронів - за необхідності. Для усунення аварійних ситуацій-негайно); - поточний ремонт (за необхідності. На підставі планових обсягів робіт, що включені до розрахунку тарифу); - винагорода управителя; - надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (збирання, зберігання, вивезення (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг); - технічне обслуговування ліфтів (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг); - купівля електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (освітлення місць загального користування тощо) ( (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг); - суцільна дератизація (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг); - ліквідація наслідків аварійних ситуацій у внутрішньо-будинкових мережах (шляхом укладення окремого договору з виконання послуг).
Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, пункті 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, наголошено на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).
В справі, що переглядається встановлено, що позивачем до позову долучені у якості доказів надання комунальних послуг: договір про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів від 03 січня 2020 року з ТОВ «Грінера Україна (з додатковими угодами); договір на виконання робіт з ліквідація аварій та пошкоджень на внутрішньобудинкових інженерних мережах з Львівським комунально-аварійним підприємством від 01.03.2018 року; договори (з додатками) про надання послуг з Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Профілактична дезінфекція» від 02 січня 2023 року, від 01 січня 2024 року; договір про постачання електричної енергії від 26 грудня 2007 року.
Належних і допустимих доказів того, що відповідачі не користуються послугами Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» або уклали договір про надання таких послуг з іншим виконавцем, матеріали справи не містять.
Також слід врахувати і те, що в матеріалах справи відсутні акти-претензії про ненадання або надання неналежної якості послуг позивачем, що передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 № 1145.
Відповідно до положень частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі за надані позивачем послуги оплачували частково, що призвело до виникнення заборгованості, яка за період з 01 квітня 2011 року по 30 листопада 2024 року становить 9 902, 20 гривень.
Оцінюючи поданий позивачем розрахунок заборгованості з точки зору допустимості та належності, колегія суддів враховує, що такий належним чином обґрунтований та мотивований. У свою чергу, в процесі розгляду справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції не здобуто жодних доказів, які ставлять під сумнів математичні розрахунки, наведені позивачем.
Таким чином, враховуючи те, що відповідачі, в розумінні положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачами комунальних послуг, останнім надавалися послуги, виконавцем і замовником яких є львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг», проте оплата цих послуг не була здійснена у встановлений строк та у встановленому розмірі, наявні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані комунальні послуги у заявленому розмірі.
Заяви про застосування наслідків спливу позовної давності відповідачі суду не подавали. Така в матеріалах справи відсутня. 
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право 
скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а відтак таку слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги – задоволення такої, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, сплачений за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 3 311 грн 52 коп., тобто з кожного по 827 гривень 88 копійок.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» задовольнити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 квітня 2011 року по 30 листопада 2024 року в розмірі 9 902 гривні 20 копійок (дев`ять тисяч дев`ятсот дві гривні 20 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2 759 гривень 60 копійок (дві тисячі сімсот п`ятдесят дев`ять гривень 60 копійок), тобто по 689 гривень 90 копійок (шістсот вісімдесят дев`ять гривень 90 копійок) з кожного. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції в розмірі 3 311 гривні 52 копійки (три тисячі триста одинадцять гривень 52 копійки), тобто по 827 гривень 88 копійок (вісімсот двадцять сім гривень 88 копійок) з кожного. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 27 лютого 2026 року.

Головуючий       С.М. Копняк

Судді:        С.М. Бойко

А.В. Ніткевич