П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/8483/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю. 
Суддя-доповідач: Слободонюк М.В. 

21 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року позов задоволено. Зокрема, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 28.05.2025 року № 025050007794 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до положень пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 28.05.2025, зарахувавши до її пільгового стажу роботи період з 01.07.2000 по 30.04.2003 у Дитячому санаторії «Подільський Артек» та період з 18.04.2008 по 15.10.2024 у Ладижинському психоневрологічному інтернаті.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду - частково змінити, виходячи з наступного.
Так, судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що 19.05.2025 позивач звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2 згідно зі статтею 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
До цієї заяви від 19.05.2025 ОСОБА_1 долучила:
- трудову книжку серії НОМЕР_1 від 20.05.2003;
- диплом серії НОМЕР_2 від 25.06.1993;
- довідку від 05.05.2025 № 154 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, за періоди роботи у Ладижинському психоневрологічному інтернаті з 18.04.2008 по 15.10.2024 в якості молодшої медичної сестри;
- копії наказів про проведення атестації робочих місць за умовами праці з переліками посад, яким підтверджено право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 від 04.12.2009 № 118, від 29.09.2014 № 122-2, від 27.09.2019 № 48 та від 27.12.2024 № 121;
- історичну довідку від 22.01.2024 № 32 про перейменування установи.
Відповідну заяву за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, яке рішенням від 28.05.2025 № 025050007794 відмовило у призначенні відповідної пенсії у зв`язку з тим, що у заявниці відсутній пільговий стаж роботи, встановлений п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та недосягнення нею необхідного пенсійного віку 55 років.
Даним рішенням не зараховано до страхового стажу позивача періоди:
- навчання з 01.09.1990 по 22.06.1993 у ПТУ № 3 м. Вінниці за даними диплому від 25.06.1993 серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_2 , оскільки прізвище не відповідає паспортним даним заявниці та перетинався з періодом роботи (потребує уточнення довідкою про період, форму навчання та свідоцтвом про зміну прізвища);
- роботи з 01.07.2000 по 30.04.2003 у Дитячому санаторії «Подільський Артек», оскільки в Реєстрі відсутня інформації про роботу (потребує уточнення довідкою та перевірки).
До пільгового стажу роботи за списком № 2 не зараховано період з 18.04.2008 по 15.10.2024 у Ладижинському психоневрологічному інтернаті за довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 05.05.2025 № 154, оскільки вона не відповідає вимогам пункту 20 Порядку № 637: не зазначена інформація про відволікання від пільгової роботи (перебування у прогулах, простоях, у відпустках без збереження заробітної плати тощо) та не містить підписів головного бухгалтера, начальника відділу кадрів та інформації, що зазначені посади на підприємстві відсутні, натомість містить підписи бухгалтера 1 категорії Н.Данилюк та інспектора з кадрів С.Варжавської, документів про право підпису довідки зазначеними особами до заяви не долучено.
Вважаючи відповідний висновок пенсійного органу необґрунтованим, а рішення про відмову в призначенні пенсії - протиправним, позивач звернулася до суду.
Суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі також Закон №1058-IV).
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.
Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-ІV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У відповідності до пункту 2 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-ІV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
Як слідує з спірного рішення, позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з тим, що у заявниці відсутній пільговий стаж роботи, встановлений пунктом 2 частини 2 статті 114 зазначеного Закону № 1058-ІV та недосягнення нею необхідного пенсійного віку 55 років.
Отже, основними ключовими питаннями, на які необхідно дати відповідь при розгляді цього спору є те, чи має позивач право на пенсію при досягненні віку 50 років та чи достатній у неї пільговий стаж за Списком № 2 для призначення такої пенсії.
Щодо пенсійного віку для призначення пенсії на пільгових умовах, колегія суддів зазначає наступне.
Так, 03 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.».
За приписами статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість, відповідно до п. «б» ст. 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
- чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
- жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
У подальшому Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі № 1-5/2018(746/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII.
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини вказаного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
«На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.».
Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Так, оскільки норми вищевказаних законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 у зразковій справі № 360/3611/20 дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
За вказаних обставин у справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.
Застосування судом вищевказаних норм права створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин, станом на 28.05.2025 (дата прийняття спірного рішення) позивач досягла 50 років.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, досягнувши 50-річного віку та за наявності необхідного пільгового стажу роботи за Списком № 2, має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону № 1788-ХІІ у редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VIII.
Що ж до спірних періодів страхового та пільгового стажу, то апеляційний суд звертає увагу на таке.
Щодо періоду з 18.04.2008 по 15.10.2024 у Ладижинському психоневрологічному інтернаті, який невраховано відповідачем з підстав невідповідності довідки від 05.05.2025 №154 вимогам пункту 20 Порядку №637 (не зазначена інформація про відволікання від пільгової роботи (перебування у прогулах, простоях, у відпустках без збереження заробітної плати тощо) та не містить підписів головного бухгалтера, начальника відділу кадрів та інформації, що зазначені посади на підприємстві відсутні, натомість містить підписи бухгалтера 1 категорії Н.Данилюк та інспектора з кадрів С.Варжавської, документів про право підпису довідки зазначеними особами до заяви не долучено), то колегія суддів виходить з того, що правовідносини щодо підтвердження спеціального (пільгового) стажу врегульовані Порядком №637, який визначає перелік документів та вимоги до їх оформлення, однак не встановлює виключного чи вичерпного способу доведення факту виконання роботи у шкідливих умовах праці.
Відповідно до пункту 20 Порядку №637, уточнюючі довідки підприємств подаються у разі відсутності або недостатності відомостей у трудовій книжці, при цьому такі довідки мають містити відомості про характер виконуваної роботи, періоди роботи, а також інформацію щодо можливих перерв у пільговій роботі. Водночас наведена норма не передбачає, що відсутність окремих реквізитів або формальних елементів довідки автоматично нівелює її доказове значення або виключає можливість підтвердження стажу іншими доказами.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач у період з 18.04.2008 по 15.10.2024 перебувала у трудових відносинах із Ладижинським психоневрологічним інтернатом, що підтверджується належними записами у трудовій книжці, які відповідачами не спростовані та не визнані недійсними у встановленому законом порядку. Зазначені записи містять відомості про займану посаду та періоди роботи, що свідчить про безперервність трудових відносин у спірний період.
Колегія суддів враховує, що довідка від 05.05.2025 №154 була подана саме з метою уточнення характеру виконуваної роботи та підтвердження її віднесення до робіт із шкідливими та важкими умовами праці за Списком №2. При цьому відповідач не заперечує факту роботи позивача у вказаній установі та віднесення займаної посади до Списків № 2, а ставить під сумнів лише відповідність довідки формальним вимогам пункту 20 Порядку №637.
Разом з тим, посилання відповідача на те, що у довідці не зазначено інформації про відволікання від пільгової роботи (перебування у прогулах, простоях, відпустках без збереження заробітної плати тощо), колегія суддів оцінює критично, оскільки такі обставини підлягають доведенню саме стороною, яка на них посилається. Жодних доказів того, що позивач у спірний період фактично не виконував роботу у шкідливих умовах праці або мав тривалі перерви, які виключають зарахування цього періоду до пільгового стажу, відповідачем не надано.
Крім того, відсутність підписів головного бухгалтера та начальника відділу кадрів, а також наявність підписів інших посадових осіб (бухгалтера 1 категорії та інспектора з кадрів), за відсутності доказів відсутності у них відповідних повноважень, не може свідчити про недійсність довідки. Відповідач не звертався до установи, яка видала довідку, з метою перевірки її достовірності, не витребував первинні документи (накази, табелі обліку робочого часу, особові рахунки тощо), що свідчить про формальний підхід до розгляду заяви позивача. 
Колегія суддів також бере до уваги, що відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, при вирішенні питань щодо зарахування стажу пріоритет надається встановленню фактичних обставин виконання роботи, а не формальному підходу до оцінки документів, оскільки право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що довідка від 05.05.2025 №154 у сукупності з іншими доказами у справі підтверджує характер роботи позивача у спірний період, а зазначені відповідачем недоліки її оформлення не спростовують факту виконання роботи у шкідливих умовах праці та не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні періоду з 18.04.2008 по 15.10.2024 до пільгового стажу.
Щодо періоду роботи позивача з 01.07.2000 по 30.04.2003 у Дитячому санаторії «Подільський Артек», оскільки в Реєстрі відсутня інформації про роботу (потребує уточнення довідкою та перевірки), то колегія суддів зазначає наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, зазначений період роботи міститься у трудовій книжці позивача, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи особи. Відповідачем не надано жодних доказів недостовірності або недійсності відповідних записів у трудовій книжці, а також не вжито заходів щодо перевірки таких відомостей у порядку, передбаченому законодавством.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відсутність інформації в електронних реєстрах або необхідність подання уточнюючих довідок не може бути безумовною підставою для неврахування відповідного періоду роботи, якщо факт трудових відносин підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема записами у трудовій книжці.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що для зарахування періоду роботи до пільгового стажу за Списком № 2 необхідним є не лише підтвердження факту роботи, але й встановлення характеру виконуваної роботи, умов праці та зайнятості повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, що підтверджується відповідними документами, зокрема результатами атестації робочих місць.
У матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які б підтверджували, що у період з 01.07.2000 по 30.04.2003 позивач працювала саме в умовах, які дають право на зарахування цього періоду до пільгового стажу за Списком № 2. Зокрема, відсутні уточнюючі довідки або інші документи, які б містили відомості про характер і умови праці позивача у Дитячому санаторії «Подільський Артек», а також результати атестації робочих місць за відповідний період.
Водночас, враховуючи, що факт перебування позивача у трудових відносинах у зазначений період підтверджено належними доказами, колегія суддів приходить до висновку, що цей період підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо протиправності оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Луганській області від 28.05.2025, а також відмови у врахуванні зазначеного періоду роботи позивача з 01.07.2000 по 30.04.2003, однак помилково зарахував його до пільгового стажу, хоча такий належить врахувати тільки до страхового стажу.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в цій частині, виклавши відповідні висновки з урахуванням того, що період роботи позивача з 01.07.2000 по 30.04.2003 у Дитячому санаторії «Подільський Артек» підлягає зарахуванню до страхового стажу, як, власне, про це просила позивач у своєму позові.
Отже, оскільки позивач 27.05.2025 досягла віку в 50 років, а також підтвердила наявність необхідного страхового стажу (не менше 25 років) та пільгового стажу роботи за Списком № 2 (не менше 10 років), тому, на переконання апеляційного суду, має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 28.05.2025 (з наступного дня після досягнення 50-ти річного віку). 
Щодо посилання скаржника на ту обставину, що ГУ ПФУ у Вінницькій області не є суб`єктом прийняття спірного рішення, а тому відсутні підстави для зобов`язання його призначати позивачу пенсію, то такі доводи апелянта визнаються апеляційним судом обґрунтованими.
Так, перебування позивача на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області і звернення позивача саме до цього органу із заявою про призначення пенсії не породжує обов`язок здійснення зарахування стажу та призначення пенсії саме у ГУ ПФУ у Вінницькій області.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1.
30.03.2021 набрала чинності постанова Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1 "Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України" (далі - Постанова правління № 25-1). Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01.04.2021.
Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3. розділу IV Порядку № 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку № 22-1 свідчить про таке:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (пункт 4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області та за результатом її розгляду прийнято спірне рішення.
Таким чином відповідачем у справах, у яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.
Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку № 22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначення пенсії на пільгових умовах, є саме ГУ ПФУ в Луганській області, яке за принципом екстериторіальності розглянуло заяву позивача та прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії.
ГУ ПФУ у Вінницькій області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача.
Така позиція апеляційного суду ґрунтується на правовому підході, висловленому Верховним Судом у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 у справі № 240/16372/23.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зобов`язання саме ГУ ПФУ у Вінницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 28.05.2025, зарахувавши до її стажу відповідні періоди роботи, оскільки таке зобов`язання має покладатись на визначений за принципом екстериторіальності орган, який виніс оскаржуване рішення, а саме на іншого відповідача у цій справі - ГУ ПФУ в Луганській області.
У силу пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про наявність підстав для зміни мотивувальної та резолютивної частин рішення суду першої інстанції, виклавши їх в новій редакції. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року змінити в мотивувальній частині з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, викладених в даній постанові.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року змінити в межах абзацу 3 резолютивної частини рішення.
У зв`язку з цим абзац третій резолютивної частини рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року викласти в наступній редакції:
"Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області призначити ОСОБА_1 з 28.05.2025 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", зарахувавши до її страхового стажу період роботи з 01.07.2000 по 30.04.2003 у Дитячому санаторії «Подільський Артек» та до пільгового стажу роботи період з 18.04.2008 по 15.10.2024 у Ладижинському психоневрологічному інтернаті".
В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.