ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Чернівці Справа № 600/981/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач), в якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення органу владних повноважень Служби безпеки України, оформлене наказом Голови Служби безпеки України від 13.02.2025 № 210-ОC/дск в частині направлення його, підполковника ОСОБА_1 , в розпорядження Міністра оборони України;
зобов`язати Службу безпеки України поновити його, підполковника ОСОБА_1 , у розпорядження начальника ДВКР СБУ та розглянути питання призначення підполковника ОСОБА_1 на посаду з урахуванням наявності вакантних рівних посад посаді, яку він займав раніше, а також посад у системі Служби безпеки України з урахуванням його фахової підготовки, досвіду та напряму роботи, результатів попередньої діяльності та стану його здоров`я, у відповідності до вимог Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України №1262 від 27.12.2007, та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 14.10.2008 № 772.
В обґрунтування позову позивач зазначав, що він проходить службу в органах Служби безпеки України за контрактом з 2012 року на посадах осіб офіцерського складу.
13.02.2025 Голова Служби безпеки України видав наказ № 210-ОС/дск “По особовому складу”, згідно якого його направлено у розпорядження Міністра оборони України за пунктом 99 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України №1262 (з виключенням з списків військовослужбовців СБУ).
Позивач не погоджується з наказом про переведення його у розпорядження Міністра оборони України, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню. 
На думку позивача, відповідачем при виданні оспорюваного наказу не було дотримано положення Інструкції № 772 та Положення № 1262/2007, а також визначені ними процедури. Оспорюваний наказ, як акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, не відповідає критеріям обґрунтованості та вмотивованості, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України.
У позові позивач наголошував, що згідно спірного наказу його направлено у розпорядження Міністра оборони України за пунктом 99 (з виключенням з списків військовослужбовців СБУ). Разом з тим, позивач вважає, що п. 99 Положення № 1262/2007 не містить такого положення, як направлення у розпорядження Міністра оборони України. Зазначений пункт передбачає можливість направлення для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України або інших військових формувань. 
Посилаючись на положення Інструкції № 722 позивач зазначав, що оскаржуваний наказ не містить обґрунтування службової необхідності такого направлення його зі Служби безпеки України у розпорядження Міністра оборони України, до Збройних Сил України або іншого збройного формування. Жодних посилань на наявність відповідних рапортів або ж відповідного подання з обґрунтуванням службової необхідності такого направлення його безпосереднього керівника, у розпорядженні якого він перебував, на ім`я Голови Служби безпеки України спірний наказ не містить.
Також із ним не проводились відповідні бесіди щодо необхідності його направлення для проходження військової служби у розпорядження Міністра оборони України, до Збройних Сил України або іншого збройного формування.
Підставою спірного наказу стосовно позивача зазначено лист начальника структурного підрозділу СБУ від 29.01.2025 № 17/К-1162дск і лист Міністра оборони України від 22.01.2025 № 220/1066. 
У позові позивач стверджував, що під час його ознайомлення з оспорюваним наказом йому не були надані для ознайомлення зазначені документи.
Позивач у позові також звертав увагу на те, що із змісту спірного наказу видно, що погодження направлення його у розпорядження Міністра оборони України відбувалося начальником структурного підрозділу СБУ, який не може вважатися уповноваженою на те особою. Такою особою згідно положень Закону України “Про Службу безпеки України” є Голова Служби безпеки України.
Крім того, у позові позивач зазначав, що зміни внесені Указом Президента № 733/2024 від 22.10.2024 у пункт 99 Положення №1262/2007 не можуть автоматично тягнути за собою зміну умов укладеного контракту, оскільки за загальним принципом, встановленим ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позивач у позові наполягав на тому, що укладаючи контракт на проходження військової служби в органах Служби безпеки України він мав відповідні очікувані сподівання на проходження військової служби саме в органах Служби безпеки України. Відповідно, направлення його у розпорядження Міністра оборони України без його згоди, в порушення укладеного ним контракту, порушує його права та інтереси щодо очікуваного сподівання на проходження військової служби саме в органах Служби безпеки України.
Таким чином, на думку позивача, зміст оскаржуваного наказу не містить зазначення належних підстав, причин та доцільності направлення його зі Служби безпеки України у розпорядження Міністра оборони України, що свідчить про необґрунтованість та невмотивованість зазначеного наказу.
Зазначення суб`єктом владних повноважень, яким є відповідач, у оспорюваному наказі лише загальних статей Положення № 1262/2007 та загальне посилання на інші нормативні акти, не зазначення у ньому обставин, що вплинули на прийняття спірного наказу, не зазначення обставин та мотивів службової необхідності (в чому саме така службова необхідність), є порушенням принципу правової визначеності, оскільки він фактично позбавлений можливості ефективно захищати свої права та законні інтереси, які він вважає порушеними, так як у ньому не наведено жодних конкретних обставин його прийняття.
Прийняття рішення щодо направлення для проходження служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України або іншого військового формування повинно бути мотивованим, детальним і повним, відображати усі суттєві обставини, що мали вплив на його прийняття. 
Окрім наведене, позивач зазначав у позові, що під час прийняття оскаржуваного наказу відповідачем не враховано його стан здоров`я, зокрема йому встановлена 2 група інвалідності, а ступінь втрати професійної працездатності у відсотках складає 80 %. 
Враховуючи наведене вище, позивач вважає, що направлення його за оспорюваним наказом у розпорядження Міністра оборони України без належного на те обґрунтування службової необхідності та в порушення процедури узгодження, без врахування стану здоров`я, з недотриманням приписів Положення № 1262/2007 та Інструкції № 772 є протиправним, у зв`язку із чим зазначений наказ підлягає скасуванню в оспорюваній частині.

Служба безпеки України подала до суду відзив, в якому заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявленого позову. В обґрунтування заперечень відповідач, посилаючись на положення підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” від 11.04.2025 № 3633-ІХ, п. 49, п. 99 Положення № 1262/2007 зазначав, що у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між СБУ та військовим формуванням із виключенням зі списків особового складу СБУ, з якого вибули, та включенням до списків особового складу військового формування, до якого прибули. 
Наказом Голови СБУ від 02.06.2023 № 705-ОС/дск позивач був зарахований у розпорядження начальника структурного підрозділу СБУ з 02.06.2023 за посадою начальника відділу за підпунктом “б” пункту 48 (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів) Положення № 1262/2007. При цьому у відзиві відповідач наголошував, що наказ Голови СБУ від 02.06.2023 № 705-ОС/дск у частині, що стосується позивача, є чинним та не оскаржувався ним у встановленому законодавством порядку. 
У відзиві відповідач наголошував, що відповідно до пункту 4.9 Інструкції № 772 зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників (пункт 48 Положення № 1262) – це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади. 
З урахуванням низьких професійних, особисто-ділових якостей подальше використання позивача на військовій службі у СБУ не було доцільним. Водночас, набутий позивачем професійний досвід може бути конструктивно використаний в умовах повномасштабного військового вторгнення в Україну з метою протидії збройній агресії в інших військових формуваннях Сектору оборони України, зокрема у Збройних Силах України. Саме у цьому полягає службова необхідність, у зв`язку з якою позивача у встановленому законодавством порядку було направлено для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України. 
У відзиві відповідач також стверджував, що при вирішенні питання щодо переведення позивача у розпорядження Міністра оборони України враховувалася наявна інформація про його стан здоров`я. З питань службового використання у квітні-травні 2024 року помічником начальника структурного підрозділу СБУ, в якому позивач проходив службу, його поінформовано, що керівництвом функціонального підрозділу та СБУ розглядатиметься можливість переведення його за службовою потребою для подальшого проходження військової служби в інших військових формуваннях. Після підписання наказу щодо переведення позивача для подальшого проходження військової служби у розпорядження Міністра оборони України з ним проведено бесіду помічником начальника структурного підрозділу СБУ, в якому він проходив службу (по роботі з особовим складом). 
Враховуючи наведене, відповідач вказував, що наказом Голови СБУ від 13.02.2025 № 210-ОС/дск, виданим на підставі листа Міністра оборони України 22.01.2025 № 220/1066 на ім`я Голови СБУ з проханням направити позивача до Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, надісланого у відповідь на лист Голови СБУ від 25.11.2024 № 11/10639, позивача направлено у розпорядження Міністра оборони України та виключено зі списків особового складу СБУ з 20.02.2025. 
З огляду на наведене, відповідач вважає, що оскаржуваний наказ від 13.02.2025 № 210-ОС/дск у частині направлення позивача у розпорядження Міністра оборони України та виключення зі списків особового складу СБУ з 20.02.2025 видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, тому відсутні правові підстави для визнання його протиправним та скасування, а також для зобов`язання СБУ поновити позивача у розпорядженні начальника структурного підрозділу та розглянути питання призначення його на посаду.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив, в якому виклав свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.
Відповідач подав до суду заперечення, в яких виклав свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх відхилення. 

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 
ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Служби безпеки України на різних офіцерських посадах, що не заперечувалося сторонами.
У матеріалах справи міститься витяг з наказу Голови Служби безпеки України “По особовому складу” від 02.06.2023 № 705-ОС/дск.
У заявах по суті сторони не заперечували, що на підставі вказаного наказу позивача зараховано у розпорядження начальника структурного підрозділу Служби безпеки України, в якому він працював, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів.
Доказів оскарження вказаного наказу позивачем до суду сторони не надали.
25.11.2024 Голова Служби безпеки України направив на адресу Міністра оборони України листа за вих. № 11/10639, в якому, посилаючись на положення підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” від 11.04.2025 № 3633-ІХ, просив погодити питання щодо подальшого проходження військової служби в Збройних Силах України підполковником ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні начальника структурного підрозділу СБУ за посадою начальника відділу. 
За наслідками опрацювання вказаного листа, 22.01.2025 Міністр оборони України направив на адресу Голови Служби безпеки України лист за вих. № 220/1066, в якому повідомив, що позитивно розглянуто кандидатуру позивача щодо направлення для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України та призначення на посаду офіцера резерву військової частини НОМЕР_1 . Враховуючи наведене, в листі висловлено прохання направити позивача до Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби у Збройних Сил України.
У матеріалах справи також наявний витяг з наказу Голови Служби безпеки України “По особовому складу” від 13.02.2025 № № 210-ОС/дск.
У заявах по суті сторони не заперечували, що на підставі вказаного наказу позивача, який перебував у розпорядження начальника структурного підрозділу СБУ, направлено у розпорядження Міністра оборони України з виключенням з списків військовослужбовців СБУ, на підставі п. 99 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України № 1262 від 27.12.2007. 
У позові позивач стверджував та не заперечувалося відповідачем, що з наказом Голови Служби безпеки України “По особовому складу” від 13.02.2025 № № 210-ОС/дск позивач ознайомлений 21.02.2025, про що він зробив відповідний запис при ознайомленні з наказом.
Вважаючи наказ протиправним в частині направлення в розпорядження Міністра оборони України, позивач звернувся до суду з даним позовом. 

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1, 9 Закону України "Про Службу безпеки України" від 25.03.1992 № 2229-XII (далі - Закон № 2229-XII) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Систему Служби безпеки України складають Центральне управління Служби безпеки України, підпорядковані йому регіональні органи, Служба безпеки Республіки Крим, органи військової контррозвідки, військові формування, а також навчальні, науково-дослідні та інші заклади Служби безпеки України.
Організаційна структура Служби безпеки України визначається Президентом України.
Центральне управління Служби безпеки України, інші органи та установи, що входять у систему Служби безпеки України, є юридичними особами, мають печатку із зображенням державного герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в банках, у тому числі валютні.
Керівництво всією діяльністю Служби безпеки України, її Центральним управлінням здійснює Голова Служби безпеки України. Він несе персональну відповідальність за виконання завдань, покладених на Службу безпеки України (ст. 13 Закону № 2229-XII).
Згідно ст. 19, 20 Закону № 2229-XII кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України.
До органів Служби безпеки України приймаються на конкурсній, добровільній і договірній основі громадяни України, здатні за діловими та моральними якостями, освітнім рівнем і станом здоров`я ефективно виконувати службові обов`язки. Критерії професійної придатності, зокрема юридичної обізнаності, визначаються кваліфікаційно-нормативними документами, які затверджуються Головою Служби безпеки України.
Кількісний склад співробітників Служби безпеки України визначається Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України, виходячи з потреб надійного захисту державної безпеки України та в межах видатків, передбачених на утримання Служби безпеки України в Державному бюджеті України.
Умови і порядок виконання своїх обов`язків співробітниками - військовослужбовцями Служби безпеки України визначаються укладеним договором (контрактом). На них, а також на військовослужбовців строкової служби поширюється порядок проходження військової служби у Збройних Силах України, визначений законодавством. Військовослужбовці Служби безпеки України приймають Військову присягу на вірність народу України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військову службу і військовий обов`язок" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За правилами ч. 1 – 4, 6 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом. 
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Військова служба за контрактом осіб офіцерського складу є одним із видів військової служби. 
Матеріалами справи підтверджується та не заперечувалося сторонами, що позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України на різних офіцерських посадах.
Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України, виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначається, зокрема, Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 № 1262/2007 (надалі – Положення № 1262/2007, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. п. "б" п. 48 Положення № 1262/2007 зарахування військовослужбовців Служби безпеки України у розпорядження прямих начальників (командирів), а за рішенням Голови Служби безпеки України - у розпорядження його першого заступника чи заступника, начальника (командира) іншого функціонального підрозділу Центрального управління, органу, закладу, установи Служби безпеки України або штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України допускається, у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (зміна організаційно-штатної побудови, передислокація, перерозподіл функціональних завдань та наявних сил у зв`язку зі зміною покладених завдань, здійснення планових та позапланових переміщень військовослужбовців по службі у зв`язку з проведенням загальної ротації кадрів, прийняття Головою Служби безпеки України управлінських рішень щодо переміщення військовослужбовців для здійснення оперативно-службової діяльності на окремих напрямах та підвищення її ефективності) - до 3 місяців.
Згідно абз. 13 - 15 п. 48 Положення № 1262/2007 військовослужбовці, зараховані в розпорядження, продовжують проходити військову службу та виконують обов`язки військової служби (завдання) у межах, визначених тією посадовою особою, у розпорядженні якої вони перебувають. За ними зберігається матеріальне та грошове забезпечення всіх видів за посадами, що вони займали, якщо інше не передбачено законодавством.
Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду або звільняється з військової служби в установленому порядку.
Військовослужбовець, який після закінчення строку перебування у розпорядженні у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів не призначений на посаду через відсутність вакантних посад (рівної або нижчої не більш як на один ступінь) у Службі безпеки України або через ненадання військовослужбовцем згоди на призначення на іншу нижчу посаду, звільняється в установленому порядку з військової служби. Вакантні посади, на яких може бути використано військовослужбовця з дотриманням вимог, встановлених пунктом 43 цього Положення, визначаються начальником підрозділу, органу, закладу, установи, у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.
Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустках, передбачених пунктом 53 цього Положення, а також період служби в умовах воєнного стану для військовослужбовців, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, а також здійснюють бойові (спеціальні) завдання, у період здійснення зазначених заходів (завдань), із загальної тривалості періоду перебування у розпорядженні прямих начальників виключається (абз. 20 п. 48 Положення № 1262/2007). 
Відповідно до п. 4.9 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 за № 1323/16014 (далі – Інструкція № 772, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників (пункт 48 Положення) - це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади.
Зарахування у розпорядження відповідних начальників проводиться наказами по особовому складу з обов`язковим визначенням дати початку та закінчення терміну розпорядження та доводиться до відома військовослужбовців, які зараховані в зазначене розпорядження, під особистий підпис їх начальниками в установленому порядку. У розпорядження Голови Служби безпеки України зараховуються лише начальники органів, закладів, установ та підрозділів Центрального управління, які призначаються та звільняються з посад Президентом України за поданням Голови Служби безпеки України. Інші начальники з числа зазначених осіб зараховуються у розпорядження заступників Голови Служби безпеки України відповідно до розподілу функціональних обов`язків. На підставі цих наказів підрозділи кадрового забезпечення вчиняють відповідні записи в облікових документах таких військовослужбовців.
Начальники, у розпорядженні яких перебувають військовослужбовці, зобов`язані організовувати їх службову діяльність, здійснювати контроль за нею відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення, інших нормативно-правових актів та несуть відповідальність за дотримання встановлених термінів перебування підлеглих у розпорядженні. Вони зобов`язані своєчасно, до закінчення терміну перебування в розпорядженні, ініціювати призначення таких військовослужбовців на відповідні посади чи у разі наявності підстав вживати заходів щодо їх звільнення з військової служби.
З військовослужбовцем, якого звільнено з посади у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів та зараховано у розпорядження, начальник, у розпорядження якого він зарахований, або один із його заступників (з військовослужбовцем, який зарахований у розпорядження Голови СБУ, Голова СБУ чи за його дорученням один із його заступників або начальник Управління роботи з особовим складом) проводить бесіду, під час якої ознайомлює його з наказом про зарахування у розпорядження, роз`яснює права та обов`язки, пов`язані з перебуванням у розпорядженні, доводить тимчасові функціональні обов`язки на період перебування у розпорядженні, а також попереджає про те, що у разі, якщо до завершення строку перебування у розпорядженні він не буде призначений на штатну посаду відповідно до пунктів 44-46 Положення, у встановленому порядку вирішуватиметься питання про можливість його подальшого використання на військовій службі. Результати цієї бесіди оформлюються довідкою (рапортом), яка (який) долучається до частини "Особова справа" матеріалів особової справи військовослужбовця (п. 4.10 Інструкція № 772).
Виходячи з аналізу зазначених правових норм суд дійшов висновку про те, що особа, яка зарахована у розпорядження відповідного начальника є військовослужбовцем, який тимчасово проходить військову службу у підпорядкуванні відповідного начальника, але без призначення на конкретну посаду. Після спливу терміну перебування військовослужбовця у розпорядженні, а також у разі відсутності підстав для подальшого перебування в розпорядженні він призначається на посаду на постійній основі або звільняється з військової служби в установленому порядку.
При цьому закінчення визначеного терміну перебування військовослужбовця у розпорядженні начальника не тягне за собою звільнення такого військовослужбовця від військового обов`язку.
Матеріалами справи підтверджується, що наказ Голови Служби безпеки України на підставі якого позивача зараховано у розпорядження начальника структурного підрозділу Служби безпеки України, в якому він проходив службу, у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів, останнім в судовому порядку не оскаржено. 

Пунктом 49 Положення № 1262/2007 встановлено, що військовослужбовці Служби безпеки України можуть бути направлені для проходження військової служби до Збройних Сил України та інших військових формувань із виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, а військовослужбовці інших військових формувань можуть бути прийняті на військову службу за контрактом до Служби безпеки України із зарахуванням їх до списків особового складу Служби безпеки України після виключення зі списків особового складу інших військових формувань.
Направлення військовослужбовців із Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань чи з інших військових формувань до Служби безпеки України здійснюється за погодженням між Службою безпеки України та відповідними військовими формуваннями за згодою військовослужбовця, крім випадків, передбачених пунктом 99 цього Положення.
Згідно п. 99 Положення № 1262/2007 у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням Голови Служби безпеки України на нижчі посади в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Аналогічне положення містить підпункт 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” від 11.04.2024 № 3633-ІХ (закон набрав чинності 18.05.2024), згідно якого у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням керівника розвідувального органу чи Голови Служби безпеки України на нижчі посади в розвідувальному органі чи в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Абзацом 2 пункту 68 Положення № 1262/2007 встановлено, що днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України, крім випадків, передбачених пунктами 49 та 99 цього Положення, коли військовослужбовці після виключення зі списків особового складу Служби безпеки України продовжують проходити військову службу в інших військових формуваннях.
З матеріалів справи видно, що 25.11.2024 Голова Служби безпеки України направив на адресу Міністра оборони України листа за вих. № 11/10639, в якому, посилаючись на положення підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” від 11.04.2025 № 3633-ІХ, просив погодити питання щодо подальшого проходження військової служби в Збройних Силах України підполковником ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні начальника структурного підрозділу СБУ за посадою начальника відділу. 
За наслідками опрацювання вказаного листа, 22.01.2025 Міністр оборони України направив на адресу Голови Служби безпеки України лист за вих. № 220/1066, в якому повідомив, що позитивно розглянуто кандидатуру позивача щодо направлення для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України та призначення на посаду офіцера резерву військової частини НОМЕР_1 . Враховуючи наведене, в листі висловлено прохання направити позивача до Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби у Збройних Сил України.
Отже, твердження позивача про те, що погодження про направлення його в розпорядження Міністра оборони України відбувалося за погодження начальника структурного підрозділу СБУ, в якому він перебував у розпорядженні, спростовуються матеріалами справи. 
Враховуючи встановлені по справі обставини, суд погоджується з доводами відповідача, що реалізація Головою СБУ повноваження, передбаченого підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 3633 щодо направлення військовослужбовця у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України: не тягне зміни умов контракту; не потребує оформлення додаткового документа щодо надання військовослужбовцем згоди на таке направлення; не є призначенням на посаду чи зарахуванням у розпорядження за іншою підставою, передбаченою пунктом 48 Положення № 1262/2007; не є підставою для припинення (розірвання) контракту. 

Стосовно доводів позивача щодо неврахування відповідачем приписів п. 4.16 Інструкції № 772 під час прийняття оскаржуваного наказу, суд зазначає, що відповідно до наведеної норми Інструкції переведення військовослужбовців Служби безпеки України зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань із виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України (крім осіб, які призначаються на посади Президентом України) здійснюється на підставі листів цих військових формувань та поданих військовослужбовцями в порядку підпорядкування рапортів на ім`я Голови Служби безпеки України.
Разом з тим, суд вважає безпідставним посилання позивача на вказану норму Інструкції № 772, позаяк згадана норма була розроблена ще у мирний час та не враховує приписи нормативно-правових актів вищої юридичної сили, зокрема Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” та Положення № 1262/2007, якими врегульовано правовідносини саме на період дії воєнного стану. 
Суд наголошує, що підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” та пунктами 49, 99 Положення № 1262/2007 не передбачено подання військовослужбовцями СБУ рапортів у випадку переведення їх для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України. У період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між СБУ та військовим формуванням із виключенням зі списків особового складу СБУ, з якого вибули, та включенням до списків особового складу військового формування, до якого прибули.
Наведеними вище приписами чинного законодавства також не передбачено обов`язку у Служби безпеки України наводити в наказі обґрунтування службової необхідності направлення військовослужбовця для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України, а також зазначення в наказу інформації про стан здоров`я військовослужбовця і про його професійні та особисто-ділові якості. 
Крім того, наведеними нормами матеріального права не установлено нормативного припису стосовно необхідності висновку щодо придатності військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я при направленні його для подальшого проходження військової служби із СБУ до іншого військового формування України.
Враховуючи наведене, суд вважає, що позиція позивача щодо протиправності оскаржуваного наказу у зв`язку із відсутністю в ньому обґрунтування службової необхідності направлення його із Служби безпеки України в розпорядження Міністра оборони України та неврахування наявної інформації про його стан здоров`я є безпідставною. 
В контексті наведеного суд також звертає увагу, що приписи підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” та пункти 49, 99 Положення № 1262/2007 наділяють Голову Служби безпеки України правом приймати відповідні кадрові рішення у зв`язку із службовою необхідністю в період дії воєнного стану.
Поняття службова необхідність у контексті проходження військової служби в умовах воєнного стану є оціночним. На думку суду, у спорах, пов`язаних із проходженням публічної служби надання оцінки обставинам, що становлять службову необхідність, належить до виключної компетенції (дискреції) відповідного керівника. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України адміністративні суди перевіряють рішення суб`єктів владних повноважень на предмет їх законності, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Проте суд не вправі перебирати на себе функції суб`єкта владних повноважень та втручатися в його дискрецію, зокрема надавати оцінку доцільності прийнятих кадрових рішень (службову необхідність) з огляду на потреби забезпечення обороноздатності та державної безпеки.
Отже, прийняття Головою Служби безпеки України рішення про направлення військовослужбовця (позивача) для подальшого проходження військової служби із СБУ до Збройних Сил України, на переконання суду, є законною реалізацією дискреційних повноважень, зумовлених об`єктивними потребами служби в умовах воєнного стану, що спрямовані на ефективне виконання покладених на державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями завдань.

Стосовно тверджень позивача щодо можливості внесення змін до контракту тільки за згодою сторін у письмовій формі, суд зазначає наступне. 
До позову позивачем надано контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України від 23.12.2017, згідно якого 23.12.2017 він уклав із Службою безпеки України контракт про проходження військової служби за контактом осіб офіцерського складу на п`ять років з 17.12.2017 по 16.12.2022. 
Відповідно до умов контракту (п. 1) позивач (громадянин України), який вступає на військову службу, добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у Службі безпеки України протягом строку дії цього контракту на умовах і в порядку, встановлених законами та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють проходження військової служби у Службі безпеки України, сумлінно виконувати вимоги військових статутів Збройних Сил України, нормативно-правових актів Служби безпеки України, інших актів законодавства, службові обов`язки, накази командирів і начальників.
Згідно п. 4 наведеного контракту, умови цього контракту може бути змінено тільки за згодою сторін у письмовій формі. 
Частинами 2 – 4 ст. 19 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт про проходження військової служби.
У разі зміни військовослужбовцем одного виду військової служби на інший укладений з ним контракт припиняється, а з таким військовослужбовцем укладається відповідний контракт для проходження відповідного виду військової служби на строк, визначений частиною другою статті 23 цього Закону.
Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України та нормативно-правовими актами Міністерства оборони України та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, якщо інше не передбачено законом.
Згідно із п. 9 Положення № 1262/2007 контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України - письмова угода, що укладається між громадянином України і державою, від імені якої виступає Служба безпеки України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.
Контракт укладається за зразком, що додається, у двох примірниках, підписується особою, яка вступає на військову службу, і відповідною посадовою особою Служби безпеки України згідно з пунктами 11 і 14 цього Положення, скріплюється гербовою печаткою підрозділу, органу, закладу, установи і зберігається кожною із сторін.
Контракт є підставою для видання наказу про прийняття особи на військову службу за контрактом або для продовження військової служби за новим контрактом.
Пунктом 15 Положення № 1262/2007 встановлено, що дія контракту припиняється:
- у день закінчення його строку - у разі продовження військовослужбовцю Служби безпеки України військової служби за новим контрактом;
- у день набрання чинності контрактом про проходження іншого виду військової служби;
- у день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця Служби безпеки України зі списків особового складу Служби безпеки України, крім випадків направлення військовослужбовців зі Служби безпеки України для подальшого проходження військової служби до інших військових формувань відповідно до пунктів 49 та 99 цього Положення.
Згідно абз. 2 п. 68 Положення № 1262/2007 днем звільнення військовослужбовців Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку вважається день, з якого їх наказом виключено зі списків особового складу Служби безпеки України, крім випадків, передбачених пунктами 49 та 99 цього Положення, коли військовослужбовці після виключення зі списків особового складу Служби безпеки України продовжують проходити військову службу в інших військових формуваннях.
З урахуванням наведено, суд приходить до переконання, що направлення військовослужбовця у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби із Служби безпеки України до Збройних Сил України не тягне за собою зміни умов контракту, оскільки наведена обставина не є підставою для звільнення військовослужбовця Служби безпеки України з військової служби в запас або у відставку, а є підставою виключення зі списків особового складу Служби безпеки України та продовження проходження військової служби в інших військових формуваннях. У даному випадку, з урахуванням приписів п. 15, 49, 68, 99 Положення № 1262/2007, дія контракту з військовослужбовцем (позивачем) Служби безпеки України не припиняється. 

Стосовно посилання позивача щодо неврахування відповідачем положень п. 4.15 Інструкції № 722 під час прийняття оскаржуваного наказу, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до п. 4.15 Інструкції № 722 зарахування військовослужбовця, який уже перебуває в розпорядженні відповідного начальника, у розпорядження іншого начальника органу, підрозділу, закладу, установи або того самого начальника зі зміною підстави такого зарахування не допускається.
Правила, передбачені абзацом першим цього пункту, не поширюються на випадки, які є підставою для зарахування військовослужбовця в розпорядження відповідно до підпунктів "в", "ґ" - "и" пункту 48 Положення та згідно з підпунктом "б" пункту 48 Положення, у разі припинення підстав для перебування у розпорядженні відповідно до підпунктів "в", "д" - "з" пункту 48 Положення, а також у разі проведення у період перебування військовослужбовця в розпорядженні відповідного начальника згідно з підпунктом "а" пункту 48 Положення організаційних заходів, в результаті яких скорочено або заміщено іншим військовослужбовцем посаду, для заміщення якої планувалось переміщення військовослужбовця до нового місця служби, або розформовано (скорочено, припинено, ліквідовано) орган, підрозділ, заклад, установу в цілому.
Зарахування військовослужбовця у розпорядження відповідного начальника зі зміною підстави у випадках, передбачених абзацом другим цього пункту, оформлюється наказами по особовому складу на підставі мотивованого рапорту заступника начальника органу, підрозділу, закладу, установи відповідно до розподілу функціональних обов`язків, а у разі, якщо зарахування у розпорядження здійснюється за рішенням Голови Служби безпеки України або його заступників, - на підставі мотивованого рапорту начальника органу, підрозділу, закладу, установи, у розпорядженні якого перебуває військовослужбовець.
Отже, положеннями п. 4.15 Інструкції № 772 унормовано правовідносини з питань зарахування у розпорядження відповідних начальників органів, підрозділів, закладів, установ саме СБУ, а не іншого військового формування України.
З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими та недоречними посилання позивача на положення п. 4.15 Інструкції № 772. 
Крім того, суд звертає увагу, що положення п. 4.15 Інструкції № 772 суперечать приписам нормативно-правових актів вищої юридичної сили, зокрема Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” та Положенню № 1262/2007, якими врегульовано спірні правовідносини саме на період дії воєнного стану.

Стосовно позиції позивача щодо направлення його в розпорядження Міністра оборони України без урахування диспозиції п. 99 Положення № 1262/2007, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 1 Закону України “Про Збройні Сили України” від 06.12.1991 № 1934-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Згідно із ст. 8 наведеного вище Закону, Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством.
Військово-політичне керівництво Збройними Силами України - діяльність, спрямована на забезпечення реалізації політики держави у Збройних Силах України, політичних та стратегічних цілей у сфері оборони, принципів і напрямів розвитку Збройних Сил України.
Адміністративне керівництво Збройними Силами України - діяльність, спрямована на всебічне забезпечення життєдіяльності Збройних Сил України, їх функціонування та розвитку в межах виконання основних завдань державної політики у сфері оборони.
Суд повторює, що згідно п. 99 Положення № 1262/2007 у період дії воєнного стану у зв`язку зі службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням Голови Служби безпеки України на нижчі посади в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби зі Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням зі списків особового складу Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Аналогічне положення містить підпункт 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” від 11.04.2024 № 3633-ІХ (закон набрав чинності 18.05.2024), згідно якого у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням керівника розвідувального органу чи Голови Служби безпеки України на нижчі посади в розвідувальному органі чи в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Як зазначалося вище, за наслідками опрацювання листа Голови Служби безпеки України від 25.11.2024 № 11/10639, 22.01.2025 Міністр оборони України направив на адресу Голови Служби безпеки України лист за вих. № 220/1066, в якому повідомив, що позитивно розглянуто кандидатуру позивача щодо направлення для подальшого проходження військової служби до Збройних Сил України та призначення на посаду офіцера резерву військової частини НОМЕР_1 . Враховуючи наведене, в листі висловлено прохання направити позивача до Міністерства оборони України для подальшого проходження військової служби у Збройних Сил України.
Беручи до уваги наведене, на переконання суду, направлення позивача у розпорядження Міністра оборони України є направленням останнього для подальшого проходження військової служби із Служби безпеки України до Збройних Сил України (військової частини НОМЕР_1 ), що відповідає приписам підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” та пункту 99 Положення № 1262/2007. 

Стосовно тверджень позивача щодо незворотності дії нормативно-правового акту в часі та непоширення дії Закону № 3633-ІХ на контракт про проходження військової служби у Службу безпеки України, укладений у 2017 році, суд зазначає наступне.
Як зазначалося вище, 18.05.2024 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” від 11.04.2024 № 3633-ІХ. 
Підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ цього Закону встановлено, що у період дії воєнного стану у зв`язку із службовою необхідністю військовослужбовці можуть бути призначені за рішенням керівника розвідувального органу чи Голови Служби безпеки України на нижчі посади в розвідувальному органі чи в Службі безпеки України, а також направлені для подальшого проходження військової служби з розвідувального органу чи Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань за погодженням між розвідувальним органом чи Службою безпеки України та відповідним військовим формуванням з виключенням із списків особового складу розвідувального органу чи Служби безпеки України, з якого вибули, та включенням до списку особового складу формування, до якого прибули, з подальшою перепідготовкою (допідготовкою).
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
В абз. 1 та 2 п. 2 мотивувальної частини рішення від 09.02.1999 № 1рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
У рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р (I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Отже, у разі безпосередньої (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.
Якщо під час вирішення суб`єктом владних повноважень певного питання до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.
Суд також звертає увагу на те, що у теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Правова визначеність, як елемент верховенства права, не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. Як стверджує єдиний орган конституційної юрисдикції, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 пункт 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).
Отже, внесення змін до законодавства, яке призводить до погіршання становища особи, може суперечити принципу незворотності дії закону в часі, якщо йдеться про ретроспективну дію закону. 
Однак, у спірних правовідносинах йдеться не про юридичну відповідальність, а про зміну правового регулювання умов проходження та порядку проходження військової служби, які є триваючими публічно-правовими відносинами. 
Відтак, застосування передбачених підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 3633-ІХ правил щодо направлення в умовах воєнного стану для подальшого проходження військової служби військовослужбовців Служби безпеки України до Збройних Сил України та інших військових формувань, є саме проявом безпосередньої дії закону. Зазначені норми регулюють поточні та майбутні умови проходження служби, не є притягненням особи до юридичної відповідальності ретроспективно, тому приймаючи оскаржуваний наказ, на переконання суду, відповідач не порушив приписи ч. 1 ст. 58 Конституції України.
Інші доводи позивача суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного наказу.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.
Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положення ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, приймаючи оскаржуваний наказ про направлення позивача у розпорядження Міністра оборони України з виключенням з списків військовослужбовців Служби безпеки України діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та Законами України, тому позовна вимога в цій частині не підлягає до задоволення.

Положеннями п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що похідна позовна вимога це вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Оскільки позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача поновити його у розпорядження начальника структурного підрозділу СБУ та розглянути питання призначення на посаду з урахуванням наявності вакантних рівних посад посаді, яку він займав раніше, а також посад у системі Служби безпеки України з урахуванням його фахової підготовки, досвіду та напряму роботи, результатів попередньої діяльності та стану його здоров`я, у відповідності до вимог Положення № 262/2007 та Інструкції № 772 є похідними вимогами та залежить від задоволення основної вимоги, тому також не підлягають до задоволення.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 77, 90, 139, 241-243, 246 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У відповідності до ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
відповідач – Служба безпеки України (вул. Володимирівська, 33, м. Київ, код ЄДРПОУ 00034074).

Суддя В.К. Левицький