ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
    	Справа № 636/4401/25  Провадження 2/636/417/26	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.02.2026 місто Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області в складі:
головуючого судді Золотоверхої О.О.,
за участю секретаря судового засідання Караулової О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
28.05.2025 через систему «Електронний суд» до суду надійшла позовна заява представника позивача – адвоката Даузе Ю.М., в якому він просив здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 33,5кв.м. та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) площею 0,15га, кадастровий номер 6321655500:00:000:0065 що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 23.07.2010 ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 (шлюб зареєстрований 23.07.2010 у Вільчанській селищній раді Вовчанського району, актовий запис № 05).
Під час шлюбу, ОСОБА_1 та Відповідач, ОСОБА_2 , набули право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 72,6кв.м., житловою площею 33,5кв.м. та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) площею 0,15га, кадастровий номер 6321655500:00:000:0065, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за Відповідачем. Позивач намагалася в добровільному порядку домовитися з Відповідачем про поділ спільного майна, але Відповідач в добровільному порядку відмовляється розділити спільне майно.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Нормами ст. 70 СК України та 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу,… можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Враховуючи положення ст. ст. 60, 63, 69 СК України та ст. ст. 328, 368 ЦК України, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. 
Таким чином, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 72,6кв.м., житловою площею 33,5кв.м. та земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15га, кадастровий номер 6321655500:00:000:0065, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя і, враховуючи конкретні обставини даної справи, частки подружжя у спільному майні є рівними. 
Право власності Позивача на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 72,6кв.м., житловою площею 33,5кв.м. та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15га, кадастровий номер 6321655500:00:000:0065, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , порушено і виходячи зі змісту позовної заяви суд має задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник позивача – адвокат Даузе Ю.М. надав заяву, в якій просив про розгляд справи в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.
Відповідач в судові засідання 17.09.2026, 18.11.2025 та 12.02.2026 не з`явився, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, заяв про розгляд справи без його участі до суду не надходило.
Суд зазначає, що 09.09.2025, 18.11.2025 та 12.02.2025 представник відповідача – адвокат Мельнік Р.В., який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, надавав до суду заяви про відкладення вищевказаних судових засідань (у зв`язку з відрядженням), проте жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки (доказів перебування у відрядженнях) до суду не надано. 
Станом на 12.02.2025 відзив/заперечення/пояснення на позов зі сторони позивача не надано.
Суд вважає за доцільне з вказаного приводу зазначити наступне.
Позовна заява надійшла до суду 28.05.2025.
Ухвалою суду від 09.06.2025 провадження по справі відкрито, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву. 
09.09.2025, 18.11.2025 та 12.02.2025 представник відповідача – адвокат Мельнік Р.В., який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, надавав до суду заяви про відкладення вищевказаних судових засідань (у зв`язку з відрядженням), проте жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки (доказів перебування у відрядженнях) до суду не надано.
Згідно ч.ч.1-3 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зазначає, що протягом тривалого часу судове засідання у справі не може бути проведено, у зв`язку з тим, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами та вчиняє дії, щодо затягування строків розгляду справи (зокрема, проведення розгляду справи по суті).
Суд розцінює подання представником відповідача заяв від 09.09.2025, 18.11.2025 та 12.02.2025 про відкладення судового засідання, як недобросовісну поведінку та таку, що є зловживанням процесуальним правом, оскільки положення правової доктрини, що стосуються зловживання процесуальними правами, лягли в основу ст.35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, де передбачено випадки коли заява є необґрунтована або є зловживанням правом на подання заяви.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, вказував на недопустимість нівелювання ключового принципу - верховенства права у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом.
Таким чином, суд переходить до розгляду справи по суті.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.
Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно копії витягу з додатку «Дія» щодо актового запису про шлюб №05 від 23.07.2010 (а.с.8) Вільчанською селищною радою Вовчанського району Харківської області 23.07.2010 зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено відповідний актовий запис №05, прізвища подружжя залишено без змін.
Відповідно до копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №428477249 від 26.05.2025 (а.с.6) за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстровано право власності на:
- № запису про речове право 57647236 від 18.11.2024 - на житловий будинок АДРЕСА_1 (р.№ об`єкта 3047350263140) на підставі свідоцтва про право власності б/н від 22.09.2010, виданого Вільчанською селищною радою;
- № запису про речове право 7460568 від 24.10.2014 – на земельну ділянку з кадастровим №6321655500:00:000:0065 площею 0.15 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 (р.№ об`єкта 485640763216) на підставі свідоцтва № НОМЕР_2 від 24.10.2024, виданого Реєстраційною службою Вовчанського РУЮ Харківської області.
Щодо підтвердження права власності на спірний житловий будинок надано також копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27405662 від 22.09.2010 (а.с.7), копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно б/н від 22.09.2010 (а.с.7-8). 
Надано до суду і довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, згідно яких:
- вартість спірної земельної ділянки станом на 28.05.2025 становить 179871.30 грн (а.с.11);
- вартість спірного житлового будинку станом на 28.05.2025 становить 1123312.29 грн. (а.с.11/2).
Правовідносини щодо поділу майна подружжя регулюються нормами Сімейного кодексу України.
Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3 ст.2 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, норми Сімейного кодексу України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно ст.163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
У відповідності до абзацу 1 п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11 сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Зі змісту п.п. 23, 24 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Також п.30 цієї ж Постанови, передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.
При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.
Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, а також враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що оскільки сторони придбали спірне майно під час шлюбу, то вони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 та відповідної земельної ділянки, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
При цьому, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Таким чином, суд повністю задовольняє вимоги позивача.
Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.
Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст.12,133,141,258-259,263-265,273,354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити в повному обсязі.
Здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 72,6кв.м., житловою площею 33,5кв.м. та земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15га, кадастровий номер 6321655500:00:000:0065, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 72,6 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,15 га, кадастровий номер 6321655500:00:000:0065, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави судові витрати у розмірі 6515.92 грн. (шість тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень 92 копійки).
Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлено 18.02.2026.

Суддя          О.О. Золотоверха