Провадження № 2/641/400/2026 	Справа № 641/5168/25 	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 лютого 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Маньковської О.О., при секретарі судового засідання Макаровій А.О., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Харківська міська рада, про припинення права спільної сумісної власності, визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом,
ВСТАНОВИВ:
Уточнивши первісні позовні вимоги (а.с.27), позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 6310136900:01:021:0005, цільове визначення (використання) земельної ділянки – обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ; визначити за позивачем право власності на 5/6 частин вказаної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити, що ОСОБА_2 належить 1/6 частина земельної ділянки площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 6310136900:01:021:0005.
В обґрунтування вимог позову позивач вказала, що її чоловіку – ОСОБА_6 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належали 5/6 частин житлового будинку з надвірними будинками по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу. Відповідачу ОСОБА_3 належали 1\6 частини вказаного будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.06.2006року сьомою ХДНК.
Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17.09.2018р., право власності ОСОБА_3 на 1\6 частину житлового будинку було припинено, а за ОСОБА_6 було визнано право власності на 1/6 частину будинку з надвірними будівлями, які належали ОСОБА_3 .
Також ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310136900:01:021:0005 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , згідно державного ату на право власності на земельну ділянку, цільове призначення земельної ділянки – обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_4 , ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті чоловіка ОСОБА_6 , позивач отримала, як спадкоємець за законом першої черги, свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.03.2020рку на 5/6 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .
Згідно постанови Четвертої ХДНК від 15.02.2020 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, в зв`язку з тим, що угода про визначення часток за життя не укладалась, рішення суду про земельну ділянку також відсутні. 
Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суд не повідомили, відзив до суду не подавали. 
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надали відзив на позовну заяву, просили розглянути справу за їх відсутністю. Вказали, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласників, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Крім того, вважають, що в даному випадку позивачем не підтверджена відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину. Вважають, що, за таких обставин, вимога про визнання права власності на 5/6 частин земельної ділянки за позивачем є неналежним способом захисту права. 
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, суд за згодою позивача розглядає справу у відсутності відповідачів та, згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України, постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, заслухавши позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 13.07.1979 року (а.с.12).
Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).
За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2025 року, (а.с.34), з 18.12.2003р. на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.1968р., 1\6 частина житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_5 , з 19.02.2004 року на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2004року 4/6 частини вказаного будинку належали ОСОБА_6 , з 12.07.2006р. 1/6 частина будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.06.2006року належала ОСОБА_3 (а.с.34).
Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17.09.2018р., право власності ОСОБА_3 на 1\6 частину житлового будинку було припинено, а за ОСОБА_6 було визнано право власності на 1/6 частину будинку з надвірними будівлями, які належали ОСОБА_3 (а.с.37), яке, Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, було зареєстровано в Державному реєстрі Державним реєстратором 14.01.2019р.(а.с.16).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачу ОСОБА_1 після смерті чоловіка – ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить 5/6 частин житлового будинку, з відповідною частиною надвірних будівель, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме – 4/6 частин житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, зареєстрованого 19.02.2004року в КП «ХБТІ», 1/6 частина – на підставі рішення Комінтернівського районного суд м.Харкова від 17.09.2018року (а.с.14).
З Державного акту на право власності на земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_6 належала земельна ділянка площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , цільове призначення земельної ділянки – обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.17).
Згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, станом на 13.08.2021р., власниками земельної ділянки площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310136900:01:021:0005 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.19).
Як вбачається зі змісту постанови державного нотаріуса Четвертої ХМНК м.Харкова від 20.05.2024р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 , а саме – ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 0,0907га, кадастровий номер 6310136900:01:021:0005, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що по АДРЕСА_1 , оскільки на момент оформлення спадщини після смерті ОСОБА_6 – чоловіка ОСОБА_1 , нотаріусу не було подано документів щодо наявності угоди про визначення ідеальних часток у спільному майні, а також щодо прийняття рішення судом з даного питання.
Оцінюючи вказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд, згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу, вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з ч.1, 2 ст.355, ч. 1 ст.356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
Приписами ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
За нормами ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток, учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
У відповідності з ч. 1, 3 ст. 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників, а у разі недосягнення згоди учасник спільної часткової власності має право вимагати у судовому порядку виділення належної йому частки із складу земельної ділянки.
Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування.
В силу положень ст. 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, та незалежно від часу прийняття спадщини вона належить йому з часу відкриття спадщини.
За приписами ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Згідно з п.224 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні.
Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду Україні "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно зі статтею 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.
Ці норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового врегулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (частина перша, четверта статті 88 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є єдиною спадкоємницею за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 , остання позбавлена можливості в позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на частку земельної ділянки.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом і згідно зі ст. 392 ЦК України, можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Таким чином, між сторонами виник спір щодо поділу земельної ділянки і в позасудовому порядку вирішити вказаний спір сторони не можуть, крім того, спадкодавцю ОСОБА_6 за життя належали 5/6 частин житлового будинку, з відповідною частиною надвірних будівель, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме – 4/6 частин житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку, зареєстрованого 19.02.2004року в КП «ХБТІ», 1/6 частина – на підставі рішення Комінтернівського районного суд м.Харкова від 17.09.2018року, яким право власності ОСОБА_3 на 1\6 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 було припинено та визнано право власності за ОСОБА_6 . 
Згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, станом на 13.08.2021р., власниками земельної ділянки площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310136900:01:021:0005 є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.19). 
За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2025 року, (а.с.34), з 18.12.2003р. на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.1968р., 1\6 частина житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_5 , з 19.02.2004 року на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2004року 4/6 частини вказаного будинку належали ОСОБА_6 , з 12.07.2006р. 1/6 частина будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.06.2006року належала ОСОБА_3 (а.с.34). 
Згідно рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова 17.09.2018р., ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її спадкоємець ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк, однак відомості про видачу на його ім`я свідоцтва про спадщину відсутні.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч. 1 ст.1226 ЦК України).
Право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб.
У зв`язку із чим, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка на частину земельної ділянки в нотаріальній конторі не може, її право підлягає захисту.
З огляду на вищевикладене, суд в межах заявлених позовних вимог дійшов висновку про можливість поділу спірної земельної ділянки шляхом визнання за позивачем права власності на 5/6 частин земельної ділянки площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 .
Разом з цим, в даному випадку відсутні правові підстави для припинення права спільної сумісної власності на цю земельну ділянку, оскільки задоволення вимоги про поділ земельної ділянки як спільної сумісної власності саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача про припинення такого режиму щодо земельної ділянки.
Подібний за змістом висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).
Крім того, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.
Також, враховуючи, що ОСОБА_2 в даній справі є відповідачем, будь-які позовні вимоги ним не заявлялись, крім того, в суду відсутні відомості про отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину будинку по АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення за ОСОБА_2 1/6 частини земельної ділянки площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 є такими, що задоволенню не підлягають.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Харківська міська рада, про припинення права спільної сумісної власності, визначення часток у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/6 частин земельної ділянки площею 0,0907 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 6310136900:01:021:0005, цільове призначення (використання) земельної ділянки – обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В задоволенні позову в іншій частині – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач : ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя О.О.Маньковська