ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/16663/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
судді Стецика Н.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України у якому просить:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, визначені абзацом 14 пункту 3 частини 12 цього Закону;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту г) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, визначені абзацом 14 пункту 3 частини 12 цього Закону.
В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 . 
01.12.2025 він звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992. Даний рапорт обґрунтовано тим, що він є єдиною особою, яка може здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення - рідною сестрою, яка є особою з інвалідністю.
Проте відповідач відмовив у задоволенні його рапорту з підстав наявності у його сестри ОСОБА_2 іншого члена сім`ї другого ступеня споріднення, а саме сестри ОСОБА_3 , яка не потребує постійного догляду та зобов`язана здійснювати догляд ОСОБА_2 .
Позивач вважає такі дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними. Вказує, що його сестра ОСОБА_3 об`єктивно не може здійснювати догляд, оскільки проживає окремо, має трьох власних неповнолітніх дітей на утриманні та доглядає за своєю дитиною з інвалідністю. Батьки позивача та його сестер померли ще у 1997 році. До мобілізації постійний догляд за сестрою та її дітьми фактично здійснював позивач.
Відтак позивач стверджує про наявність підстав для його звільнення з військової служби.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 29.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Представник відповідача у відзиві на позовну заяву позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та зауважив, що відповідно до абзацу 14 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці звільняються у зв`язку з необхідністю постійного догляду за членом сім`ї другого ступеня споріднення (сестрою), який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи. 
Вказує, що у сестри позивача, окрім нього, є ще один член сім`ї другого ступеня споріднення (інша сестра, ОСОБА_3 ), яка не потребує постійного стороннього догляду, і цей факт позивачем не оспорюється. Позивачем не було надано доказів, які б підтверджували відсутність у ОСОБА_3 об`єктивної можливості здійснювати догляд за сестрою. 
Як наслідок, Військова частина НОМЕР_1 вважає, що правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відсутні, і просить суд відмовити у задоволенні позову.
22.01.2026 до суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивача зазначив, що актом обстеження матеріально-побутових умов підтверджено, що сестра позивача потребує постійного стороннього догляду, проживає сама з чотирма дітьми, і єдиним, хто може здійснювати догляд, є позивач, який зараз на військовій службі. В свою чергу, інша сестра, ОСОБА_3 , об`єктивно не може здійснювати догляд, оскільки вона проживає в іншому населеному пункті, утримує трьох неповнолітніх дітей, одна з яких є дитиною з інвалідністю до 18 років.
Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив на позов, у якому, з посиланням на постанову Верховного суду від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24, вказав, що під відсутністю інших членів сім`ї слід розуміти їхню реальну відсутність або неможливість здійснювати догляд з об`єктивних причин, таких як суворі обмеження свободи пересування або виконання обов`язків, несумісних із військовою службою, тощо. 
Стверджує, що не надано доказів, які б підтверджували наявність таких об`єктивних причин у ОСОБА_3 , яка має чоловіка і обов`язок виховувати дітей. Отже, на думку відповідача, ОСОБА_3 не може вважатися такою, що позбавлена об`єктивної можливості здійснювати догляд своєї сестри.
Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Позивач ОСОБА_1 призваний на військову службу до лав Збройних Сил України на підставі указу Президента «Про загальну мобілізацію» від 22.02.2022 №65/2022 та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами спору.
01.12.2025 позивач звернувся до відповідача із рапортом в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992. у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю рідною сестрою ОСОБА_2 , яка є інвалідом другої групи та потребує стороннього догляду.
Листом за вих. №6868 від 09.12.2025 т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 повідомив позивача про те, що із доданих до рапорту документів вбачається, що, у сестри позивача ОСОБА_2 , наявний ще один член сім`ї другого ступеня споріднення, а саме - сестра ОСОБА_3 . Із наданих документів не вбачається, що ОСОБА_3 сама потребує постійного стороннього догляду, у зв?язку із чим відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби. Враховуючи викладене, у задоволенні рапорту про звільнення військової служби від 01.12.2025, вх. №5067 від 01.12.2025 відмовлено (а.с.9).
Вважаючи дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби за підпунктом «г» пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і до сьогодні.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Відповідно до п.п. «г» п. 2 ч.4 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Так, згідно з абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема, у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. 
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для звільнення з військової служби під час дії режиму воєнного стану через сімейні обставини військовослужбовець, який не бажає продовжувати службу, повинен довести наявність таких обставин в сукупності: 
наявність в члена сім`ї другого ступеня споріднення статусу особи з інвалідністю I або II групи; 
необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою з інвалідністю І чи ІІ групи; 
відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
підстави звільнення з військової служби;
думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони №170 від 10.04.2009 року затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України ( далі - Інструкція ).
Підпунктом 27 пункту 5 додатку 19 до Інструкції (у редакції на день подання позивачем рапорту про звільнення) визначено перелік документів, які додаються до рапорту на звільнення у разі необхідності здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, а саме:
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): інвалідність такої особи, її потребу в постійному догляді, перебування під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946;
висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, про потребу в постійному догляді;
Не є спірною та обставина, що рідній сестрі позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено ІІ групу інвалідності. Вказане, зокрема, підтверджується копією витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №48/25/293/ВП від 24.07.2025 (а.с.15). 
Заключенням ЛКК Комунального некомерційного підприємства «Рожищенський центр первинної медико-санітарної допомоги» Рожищенської міської ради від 30.09.2025 підтверджено, що рідна сестра позивача потребує постійного стороннього догляду, нездатна до самообслуговування (а.с.16). 
01.12.2025 позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби.
Відповідач не встановив некомплектність чи недостатність поданих документів, перелік яких установлений у пункті 5 додатку 19 до Інструкції №170.
Єдиною підставою відмови відповідача у задоволенні рапорту позивача про звільнення військової служби вказано наявність у рідної сестри ОСОБА_2 іншого члена сім`ї другого ступеня споріднення, яка не потребує постійного догляду.
Отже, саме цій підставі відмови належить надати правову оцінку при вирішенні даного спору.
Судом встановлено, що у позивача є сестра ОСОБА_4 , яка окрім позивача, є родичем другого ступеня споріднення для ОСОБА_2 , яка потребує постійного догляду.
Разом з тим, як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_5 не має можливості здійснювати постійний догляд за своєю сестрою, оскільки остання зайнята постійним доглядом власної дитини ОСОБА_6 , 2009 року народження, яка згідно із медичного висновку за формою №080/о від 27.02.2023 (а.с.22) є дитиною з інвалідністю до 18 років.
Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов №592 від 20.10.2025, складеного комісією, в тому числі за участі представників ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджено, що до призову на військову службу по мобілізації, а саме до 04.07.2022, ОСОБА_1 фактично проживав із сестрою ОСОБА_2 та її дітьми, постійно допомагав їй. Утримував та здійснював догляд за сестрою. На даний час відсутні особи, які зобов`язані і можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 (а.с.17-18).
У постанові від 27.02.2025 у справі №380/16966/24 Верховний Суд зазначив, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які при цьому реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2122-IX.
Таким чином, поняття «відсутність» охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби тощо).
З огляду на сформований Верховним Судом висновок у постанові від 27.02.2025 у справі №380/16966/24 суд вважає, що юридична наявність у рідної сестри позивача іншого члена сім`ї (сестри ОСОБА_3 ), яка, в свою чергу, здійснює постійний догляд за особою з інвалідністю (своєю дитиною), означає, що у розумінні приписів абзацу чотирнадцятого пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX така особа не може розглядатися як інший член сім`ї другого ступеня споріднення, який може здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 .
У цьому випадку, хоча формально існує інший член сім`ї першого ступеня споріднення (сестра позивача), її неможливість здійснювати догляд за ОСОБА_2 через необхідність забезпечувати догляд власної дитини ОСОБА_6 , 2009 року народження, яка є дитиною з інвалідністю до 18 років, є не лише об`єктивною підставою, що унеможливлює виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити необхідний догляд.
Також суд враховує принцип тлумачення закону на користь особи, що є однією з основних засад правової системи, та яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи.
Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine» (латинською мовою), що означає «у вагомих сумнівах - на користь людини».
Важливо також відзначити, що принцип тлумачення закону на користь особи не означає безумовне ігнорування закону, але вказує на те, що в сумнівних ситуаціях суди повинні намагатися вибрати інтерпретацію, яка максимально захищає права та інтереси саме фізичної особи.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.01.2024 по справі №240/4894/23.
Отже, зазначену у абз. 14 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII умову, як відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи, які можуть здійснювати догляд, задля досягнення результату у вигляді звільнення з військової служби, можна розтлумачити таким чином, що це не означає лише фізичну відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд, а також відсутність об`єктивної можливості здійснювати такий догляд, оскільки в протилежному випадку, особа, яка потребує догляду, буде позбавлена опіки з боку близької особи, тобто, не буде досягнута мета, на яку має законні очікування така особа.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів обґрунтованість відмови позивачу у звільненні з військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, тобто урахування оцінки усіх фактів та обставин, що мають значення.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову у спосіб визнання протиправною відмову відповідача щодо звільнення позивача з військової служби на підставі абзацу чотирнадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII.
Надаючи оцінку наявності правових підстав для зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд вказує про таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahalv. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки, рішення відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оскільки судом встановлено протиправність дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.
Відтак, враховуючи те, що позивачу протиправно відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення, суд вважає, що належним способам захисту прав позивача буде покладення на відповідача зобов`язання повторно розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-ХІІ, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на період воєнного стану, за сімейними обставинами (необхідністю здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи), та звільнити позивача від проходження військової служби з постановкою на військовий облік. 
Відтак, адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом.
Відповідно до п. 12 та п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Доказів понесення позивачем інших судових витрат суду не надано.
Відтак підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 242-246, 249, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, визначені абзацом 14 пункту 3 частини 12 цього Закону.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини, визначені абзацом 14 пункту 3 частини 12 цього Закону.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано судом 02 березня 2026 року. 
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: Військова частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя Н. В. Стецик