КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
09 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/7720/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі: представника позивача - Гришка В. М., 
представника відповідача - адвоката Кіцелюка Я. М.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод»,
на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області 
у складі судді Анапріюк С. П.
від 29 грудня 2025 року
у цивільній справі № 381/6051/25 Фастівського міськрайонного суду Київської області
за позовом Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» 
до ОСОБА_1 
про стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника, 
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» звернулося в суд з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що, перебуваючи на посаді першого заступника генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ», будучи призначеним особою, яка тимчасово здійснює повноваження генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ», ОСОБА_1 видав наказ № 489-К від 29.07.2021 «Про припинення трудового договору», яким звільнив заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ОСОБА_2 із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 41 КЗпП.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №760/23063/21 задоволено частково позов ОСОБА_2 до ПрАТ КЕВРЗ» та визнано протиправним та скасовано наказ ПрАТ «КЕВРЗ» від 29.07.2021 № 489-К «Про припинення трудового договору», поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ПрАТ «КЕВРЗ» з 29.07.2021, стягнуто з ПрАТ «КЕВРЗ» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період 30.07.2021 по 15.12.2022 в сумі 1 015 000,00 грн, у частині присудження ОСОБА_2 виплати заробітної плати за один місяць допущено рішення суду до негайного виконання.
Постановою Київського апеляційного суду від 29.11.2023 змінено рішення суду від 15.12.2022, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови; в іншій частині залишено вказане рішення суду без змін.
Постановою Верховного Суду від 23.10.2024 змінено рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 29.11.2023 у частині стягнення із ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод» на користь ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 1 015 000,00 грн, визначивши розмір середнього заробітку (з якого підлягають сплаті обов`язкові платежі) за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, у розмірі 840 000,00 грн; в іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишив без змін.
На виконанням рішення районного суду від 15.12.2022 у частині присудженої ОСОБА_2 виплати заробітної плати за один місяць, що підлягає негайному виконанню, а також на виконання постанови Київського апеляційного суду від 29.11.2023, яка набрала законної сили, ПрАТ «КЕВРЗ» сплатило ОСОБА_2 817 075,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також сплатило обов`язкові платежі: 182 700,00 грн податку з доходів фізичних осіб, 15 225,00 грн військового збору, 223 300,00 грн єдиного внеску.
Зазначав, що управлінське рішення відповідача про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади зумовило заподіяння шкоди ПрАТ «КЕВРЗ» на загальну суму 1 238 300,00 грн.
Враховуючи те, що рішення судів у справі №760/22063/21 мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи, позивач вважає, що ПрАТ «КЕВРЗ» було позбавлене об`єктивної можливості звернутися до суду із цим позовом до моменту постановлення судом остаточного рішення у цій справі, тобто до ухвалення Верховним Судом постанови від 23.10.2024.
З огляду на це, просив визнати поважними причини пропуску процесуального строку для звернення до суду із цим позовом, поновити цей строк та задовольнити позов у повному обсязі.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. 
Апелянт вказує, що позовну заяву до ОСОБА_1 було подано в межах строку передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України (22.10.2025), після отримання остаточного рішення, а саме, постанови Верховного Суду від 23.10.2024. Рішення Верховного Суду у справі №760/23063/21, яке було прийнято 23.10.2024 мало преюдиційне та остаточне значення для звернення з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої незаконним звільненням працівника, так як таким рішенням встановлено точний розмір сплати ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Судом першої інстанції при прийнятті рішення не надано належної оцінки доводам позивача щодо підстав для поновлення строку звернення з позовом до суду, що вказує на неповноту та необ`єктивність дослідження фактичних обставин справи, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення яке підлягає скасуванню.
Суд не врахував, що позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду з позовом обґрунтувавши його поважними причинами (воєнний стан, необхідність очікування остаточного рішення Верховного Суду у справі №760/23063/21). Відповідно до ст. 234 КЗпП України суд мав право поновити строк, але безпідставно цього не зробив.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючи на безпідставність її доводів, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним. Зазначає, що матеріальна шкода у вигляді виплати середнього заробітку була фактично виявлена та понесена апелянтом у моменти здійснення платежів у грудні 2022 року та грудні 2023 року. Звертає увагу на те, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду право регресної вимоги до працівника виникає саме з часу виплати підприємством сум третій особі. Відповідач наголошує, що строк звернення до суду, передбачений частиною 3 статті 233 КЗпП України, є імперативним і сплив ще у грудні 2024 року. Вказує, що запровадження воєнного стану не зупиняє перебіг процесуальних строків і не є автоматичною підставою для їх поновлення без надання доказів об`єктивної неможливості звернення до суду. Стверджує, що очікування рішення Верховного Суду не перешкоджало своєчасному поданню позову, оскільки факт виплати коштів уже відбувся. Відповідач підкреслює, що дотримання строків звернення до суду є елементом принципу юридичної визначеності. Зазначає, що апелянт не надав належних доказів на підтвердження об`єктивних перешкод для звернення до суду протягом 2024 року. Відтак вважає висновок суду першої інстанції про пропуск строку обґрунтованим та просить залишити рішення без змін.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - Гришко В. М., підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.
Представник відповідача - адвокат Кіцелюк Я. М., проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав та доводів наведених у відзиві.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до рішення Акціонерного товариства «Київського електровагоноремонтного заводу» № 44/2020 4/7 від 18.11.2020 про виконавчий орган ПрАТ «КЕВРЗ», ОСОБА_1 призначений першим заступником генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» строком на один рік з 19.11.2020. ОСОБА_1 перший заступник генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» призначений з 19.11.2020 особою, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» на період до обрання генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» у встановленому порядку або обрання (призначення) іншої особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» (а.с. 22).
Згідно із заявою ОСОБА_1 від 19.11.2020, він приступив до роботи на посаді першого заступника генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» строком на 1 рік з 19.11.2020 відповідно до рішення №44/2020-4/7 Акціонерного приватного акціонерного товариства «Київського електровагоноремонтного заводу» від 18.11.2020 (а.с. 20).
Згідно із заявою ОСОБА_1 від 19.11.2020, він приступив до тимчасового здійснення повноважень генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» на період до обрання генерального директора у встановленому порядку, або обрання (призначення) іншої особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ». До виконання приступив з 19.11.2020 (а.с. 21).
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №541-К від 19.11.2020, ОСОБА_1 заступив на посаду першого заступника генерального директора Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» строком на один рік з 19.11.2020 (а.с. 19).
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №489-К від 29.07.2021, виданого т.в.о. генерального директора ОСОБА_1 про припинення трудового договору, заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ОСОБА_2 звільнено з 29.07.2021 із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП (а.с. 28-31).
Відповідно до рішення Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №20/4/21 від 01.11.2021, визнано таким, що втратив чинність пункт 3 рішення акціонерного приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» від 18.11.2020 №44/2020-4/7 та припинено тимчасове здійснення повноважень генерального директора приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» ОСОБА_1 з 01.11.2021. Призначено з 02.11.2021 строком на один рік заступником генерального директора Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» Махлая Володимира Анатолійовича (а.с. 26).
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» № 754-К від 01.11.2021, виданого т.в.о. генерального директора ОСОБА_1. про припинення повноважень, ОСОБА_1 , перший заступник генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ», припинив тимчасове здійснення повноважень генерального директора ПрАТ «КЕВРЗ» 01.11.2021 (а.с. 25).
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №807-К від 19.11.2021 виданого т.в.о. генерального директора ОСОБА_4 , про припинення трудового договору, ОСОБА_1 , першого заступника генерального директора, звільнено з посади 19.11.2021 у зв`язку із закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 27).
Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до ПрАТ «КЕВРЗ» про визнання протиправним та скасування наказу ПрАТ «КЕВРЗ» №489-К від 29.07.2021 «Про припинення трудового договору» та поновлення з 29.07.2021 ОСОБА_2 на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань та стягнення належних йому грошових коштів.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022 по справі № 760/23063/21 позов ОСОБА_2 до ПрАТ КЕВРЗ» про поновлення на роботі та стягнення коштів задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ПрАТ «КЕВРЗ» від 29.07.2021 № 489-К «Про припинення трудового договору», поновлено з 29.07.2021 ОСОБА_2 на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань ПрАТ «КЕВРЗ», у цій частині рішення суду звернуто до негайного виконання, стягнуто з ПрАТ «КЕВРЗ» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період 30.07.2021 по 15.12.2022 в сумі 1 015 000,00 грн.
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» № 1231-К від 25.12.2022 виданого т.з.п. генерального директора Олегом Головащенком про поновлення на роботі ОСОБА_2 , скасовано наказ Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» від 29.07.2022 № 489-К «Про припинення трудового договору» з ОСОБА_2 . Поновлено з 29.07.2021 ОСОБА_2 на посаді заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань Здійснено виплату заробітньої плати за один місяць у розмірі 70 000,00 грн відповідно до п. 2 ч.1 ст. 430 ЦПК України (а.с. 84).
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» № 1240-К від 26.12.2022 виданого т.з.п. генерального директора ОСОБА_5 , ОСОБА_2 увільнено від роботи з 01.10.2022 у зв`язку з призовом на військову службу згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України зі збереженням місця роботи (а.с. 32).
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» № 530-К від 18.05.2023, виданого генеральним директором ОСОБА_5 , внесено зміни до п.1 наказу від 25.12.2022 № 1231-К «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 ». Скасовано наказ приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» від 29.07.2021 № 489-К «Про припинення трудового договору» з ОСОБА_2 (а.с. 85).
Київський апеляційний суд постановою від 29.11.2023 у справі №760/23063/21 змінив рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022, виклав мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови; в іншій частині залишив без змін рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022.
Верховний Суд постановою від 23.10.2024 змінив рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15.12.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 29.11.2023 у частині стягнення із Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» на користь ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 1 015 000,00, визначивши розмір середнього заробітку (з якого підлягають сплаті обов`язкові платежі) за час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, у розмірі 840 000,00 грн; в іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишені без змін.
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» №921-К від 08.11.2024, виданого генеральним директором ОСОБА_5 , ОСОБА_2 заступник генерального директора з комерційних та фінансових питань припинив увільнення від роботи та приступив до роботи 08 листопада 2024 року (а.с. 43).
Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод» № 923-К від 08.11.2024, виданого генеральним директором Олександром Власовим, ОСОБА_2 заступника генерального директора з комерційних та фінансових питань звільнено за власним бажанням та виплачено грошову компенсацію за 29 календарних днів (а.с. 42).
Згідно із платіжною інструкцією № 10035 від 11.12.2023, Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» перерахувало ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 15.12.2022 у розмірі 760 725,00 грн (а.с. 38).
Згідно із платіжною інструкцією № 10036 від 11.12.2023, Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» здійснило відрахування військового збору у розмірі 1,5% нарахованих на суму заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 15.12.2022 у розмірі 14 175,00 грн (а.с. 41).
Згідно із платіжною інструкцією № 10037 від 11.12.2023, Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» здійснило відрахування ПДФО 18%, нарахованих на суму заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 15.12.2022 у розмірі 170 100,00 грн (а.с. 40).
Згідно із платіжною інструкцією № 10038 від 11.12.2023, Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод» сплатило єдиний внесок 22%, нарахованих на суму заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2021 по 15.12.2022 у розмірі 207 900,00 грн (а.с. 39).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив встановлений частиною 3 статті 233 КЗпП України річний строк звернення до суду. Встановивши, що фактична виплата сум середнього заробітку незаконно звільненому працівникові була здійснена у грудні 2022 року та грудні 2023 року, суд дійшов висновку про початок перебігу строку саме з дат цих платежів. Суд зазначив, що ухвалення Верховним Судом постанови у жовтні 2024 року не змінює юридичного значення фактів виплати коштів як моменту виявлення шкоди. Дослідивши причини пропуску строку, суд визнав їх неповажними, вказавши, що воєнний стан та тривалість судового оскарження не були об`єктивною перешкодою для подання позову. Встановивши відсутність законних підстав для поновлення строку, суд відмовив у позові саме через порушення вимог щодо своєчасності звернення за захистом. Суд також врахував принцип правової визначеності, який вимагає остаточності судових рішень та дотримання часових меж реалізації права на позов.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Предметом розгляду у цій справі є вимога про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу з посадової особи, винної у незаконному звільненні працівника. Правовою підставою такого позову є положення пункту 8 частини першої статті 134 та статті 237 КЗпП України.
Згідно з частиною третьою статті 233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Колегія суддів акцентує, що регресне зобов`язання за своєю правовою природою є похідним і виникає лише після того, як основне зобов`язання було виконане перед третьою особою. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.11.2025 року у справі № 211/447/23, право зворотної вимоги (регресу) до винної особи виникає у юридичної особи саме з моменту фактичної виплати відшкодування (грошових сум) потерпілій особі. До моменту здійснення такої виплати у юридичної особи відсутні фактичні витрати, які становлять склад прямої дійсної шкоди, що підлягає стягненню з працівника.
Отже, днем виявлення шкоди у розумінні статті 233 КЗпП України у даній категорії справ є день, коли роботодавцю стало достеменно відомо про наявність збитків, що підтверджується фактом списання коштів з його рахунків на користь незаконно звільненого працівника. 
Матеріалами справи встановлено, що остаточні виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу апелянт здійснив у грудні 2023 року. Саме з цієї дати розпочався перебіг річного строку, який сплив у грудні 2024 року.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що строк слід обчислювати з дати ухвалення постанови Верховного Суду від 23.10.2024. Верховний Суд у постанові від 18.02.2026 у справі № 758/11735/24 зазначив, що ухвалення судом касаційної інстанції рішення у справі про поновлення на роботі не усуває юридичного значення документів (платіжних інструкцій), які раніше підтвердили факт завдання шкоди та її розмір.
Відповідно до статті 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Таким чином, постанова апеляційного суду від 29.11.2023, якою були лише зміненні мотиви рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.12.2022 про поновлення на роботі стягнення відповідних сум, стала підставою для виконання рішення суду першої інстанції. 
Подальше касаційне оскарження автоматично не зупиняє дію рішення і не змінює моменту виникнення у роботодавця знання про незаконність своїх дій та розмір заподіяної шкоди. Принцип юридичної визначеності вимагає від учасника правовідносин проявляти розумну обачність та своєчасно реагувати на встановлені судом обставини, не чекаючи завершення всіх можливих стадій оскарження, якщо основне зобов`язання вже було виконано.
Обґрунтовуючи відсутність підстав для поновлення строку, колегія суддів звертається до правових позицій Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 1-р/2025 від 11.12.2025.
Конституційний Суд наголосив, що існування інституту позовної давності має на меті передусім забезпечення сталості правовідносин, правової визначеності та остаточності. Суд підтвердив, що встановлення часових обмежень для звернення до суду є питанням розсуду законодавця і має легітимну мету - запобігання зловживанню правом та захист відповідача від вимог після тривалого періоду бездіяльності іншої сторони.
У контексті даної справи колегія суддів зауважує: якщо для працівника (як слабшої сторони) Конституційний Суд визнав певні обмеження надмірними, то стосовно роботодавця (ПрАТ «КЕВРЗ»), який є професійним учасником відносин, має потужну юридичну службу та значні ресурси, обов`язок дотримуватися встановлених строків є ще більш суворим. Як вказав Конституційний Суд у пункті 3 мотивувальної частини згаданого Рішення, система строків завжди містить елемент потенційної несправедливості, проте вона необхідна для мінімізації безмежної в часі відповідальності.
Доводи апелянта про «надмірний формалізм» (правовий пуризм) суду першої інстанції є безпідставними, адже дотримання річного строку, встановленого частиною 3 статті 233 КЗпП України, не є «бюрократичною перепоною», а є реалізацією конституційного принципу верховенства права.
Конституційний Суд України у Рішенні № 1-р/2025 акцентував, що відсутність темпоральних меж призводить до «втрати належної впорядкованості суспільних правовідносин та системних порушень прав відповідачів». Отже, відмова у позові через сплив строків, за умови відсутності доказів об`єктивної неможливості подання позову (непереборних перешкод), є належним застосуванням закону, а не «пуризмом».
Колегія суддів наголошує, що запровадження воєнного стану на території України не є автоматичною та універсальною підставою для поновлення процесуальних строків. Це обставина, яка має оцінюватися судом у контексті того, чи дійсно вона створила фізичні або організаційні перешкоди для вчинення конкретної процесуальної дії. Оскільки позивач є великою юридичною особою, яка продовжувала свою господарську діяльність, мала діючий штат юристів та доступ до правосуддя протягом усього 2024 року, загальне посилання на воєнний стан без належних доказів неможливості подання позову є неспроможним.
Враховуючи імперативний характер статті 233 КЗпП України та відсутність доказів непереборних перешкод для звернення до суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи апеляційної скарги зводяться до власного суб`єктивного тлумачення норм права і не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод», залишити без задоволення.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 13 квітня 2026 року. 

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов